Исабел Алиенде
Ева Луна

Превод от испански: Венцеслав Николов, 1995

chitanka.info

И рече тогава на Шехерезада: „Сестро, в името на Аллах, който е над теб, разкажи ни някоя приказка, та да ни мине по-приятно нощта…“

Из „Хиляда и една нощ“

I

Казвам се Ева — това означава живот според една книга, в която навремето майка ми потърсила, за да ми избере име. Родила съм се в най-отдалечената стая на една мрачна къща и отраснах сред старинни мебели, книги на латински и човешки мумии, но това не успя да ме направи меланхолична, защото съм дошла на бял свят с полъх на джунгла в паметта. Баща ми, индианец с жълти очи, произхождал от мястото, където се сливат сто реки, миришел на гора и никога не поглеждал право в слънцето, защото бил израсъл под дървесния свод и светлината му се струвала неприлична. Консуело, майка ми, прекарала детството си в един вълшебен край, където векове наред авантюристите са търсили града от чисто злато, съзрян от конкистадорите, щом надникнали в бездните на собствените си амбиции. Била е белязана завинаги от пейзажа и някак си съумя да предаде и на мен този отпечатък.

Мисионерите прибрали Консуело, когато още не била дори проходила и била само едно голо, оваляно в кал и изпражнения дребосъче, което долазило по мостчето на пристана като маломерен Йона, повърнат от някой сладководен кит. Изкъпали я и едва тогава установили със сигурност, че е момиче — нещо, което ги посмутило, но тя вече била там и не вървяло да я хвърлят в реката, затова взели, че й сложили една пелена, за да й покрият срамотиите, пръснали й няколко капки лимонов сок в очите, за да излекуват възпалението, поради което не можела да ги отвори, и я кръстили с първото дошло им наум женско име. И се заели да я възпитават, без да търсят обяснение за произхода й и без да й се церемонят — вярвали, че щом Божието провидение я е запазило жива, докато я намерят, то ще има грижата и за по-нататъшната й физическа и духовна устойчивост или в най-лошия случай ще си я отнесе на небето заедно с други невинни създания. Консуело израсла без определено място в строгата йерархия на мисията. Не била точно слугиня, в училището се различавала по положение от индианците, а когато попитала кой от духовниците е баща й, получила плесница за нахалството си. Разказваше ми, че била изоставена от някакъв холандски моряк в лодка, пусната на произвола на съдбата, но сигурно това е история, която е измислила по-късно, за да се отърве от обсадата на моите въпроси. Мисля, че всъщност не знаеше нито кои са родителите й, нито как се е появила там.

Мисията била малък оазис сред сладострастна растителност, която избуява оплетена о самата себе си от речния бряг до подножията на монументални геологически грамади, издигнали се към небесния свод като Божии грешки. Там времето се е изкривило, а разстоянията мамят човешкото око и карат пътника да обикаля в кръг. Влажен и гъст, въздухът мирише кога на цветя, кога на треви, кога на мъжка пот или на дъх на животни. Горещината потиска, не подухва облекчителен ветрец, камъните и кръвта във вените се нажежават. Привечер небето се изпълва с фосфоресциращи комари, чиито ухапвания причиняват безкрайни кошмари, а нощем се чуват ясно гукането на птиците, крясъците на маймуните и далечният громол на водопадите, които се раждат много високо в планините и се разбиват долу с грохот като на полесражение. Скромната кирпичена сграда, увенчана с куличка от кръстосани дъски за камбаната, с която призовавали на молитва, се крепяла, както и всички колиби, върху колове, побити в тинята на река с опалов цвят, чиито водни предели се губят в преливащите се отблясъци на светлината. Жилищата сякаш плавали напосоки между смълчани лодки еднодръвки, трупове на кучета и плъхове, сред нечистотии и необясними бели цветя.

Лесно било да се отличи Консуело, дори отдалеч — дългата й червена коса наподобявала огнен взрив във вечното зеленило на тази природа. Другари в игрите й били няколко индианчета с подути кореми, един нахакан папагал, който декламирал „Отче наш“, вмъквайки мръсни думи, и една маймуна мъжкар, вързана с верига за крака на маса. Консуело я пускала от време на време да ходи да си търси приятелка в гората, но тя неизменно се връщала да си пощи бълхите на старото място. По онова време там вече се навъртали протестантите — те раздавали Библии, държали проповеди срещу Ватикана и в дъжд и пек возели в големи каруци своите пиана, за да карат покръстените да пеят на публични тържества. Тази конкуренция изисквала от католическите свещеници пълна всеотдайност, така че те не се занимавали особено с Консуело и тя оживяла и преживяла — щавена от слънцето, зле хранена с юка и риба, напъплена от паразити, хапана от комари, волна като птица. Освен дето трябвало да помага в домакинската работа, да присъства на религиозните служби и на някой и друг урок по четене, смятане и катехизис, тя нямала други задължения, скиторела, душела флората и гонела фауната, умът й бил изпълнен с образи, с миризми, цветове и вкусове, с донесени отвъд границата приказки и влачени от реката митове.

Била дванайсетгодишна, когато се запознала с човека с кокошките — португалец, загорял от слънцето и ветровете, наглед корав и сух човек, но всъщност пълен със смях. Неговите птици щъкали навсякъде и поглъщали де що срещнели нещо лъскаво по пътя си, а после господарят им клъцвал гушите с един замах на ножа и изваждал по някое и друго златно зрънце, недостатъчно да го направи богат, но стигащо, за да подхранва илюзиите му. Една сутрин португалецът забелязал това момиченце с бяла кожа и с пожар на главата, запретнало пола и нагазило в тинята, и помислил, че получава нов пристъп на блатна треска. Подсвирнал от изненада: и подсвирването му отекнало тъй, сякаш казал „дий“ на кон. Призивът пресякъл пространството, тя вдигнала лице, погледите им се срещнали и двамата се усмихнали по един и същи начин. От този ден нататък те се виждали често — той я съзерцавал захласнато, а тя се учела да пее португалски песни.

— Хайде да събираме злато — казал човекът един ден. Влезли навътре в гората, провирайки се през гъсталака по пътечки, които само той забелязвал, докато изгубели от поглед камбаната на мисията. Целия ден търсили кокошките, кукуригали като петел, за да ги примамват, и ги ловели, щом ги забележели през листака да прелитат. Тя ги стисвала между коленете си, а той им срязвал гушите с отработен замах и бръквал с три пръста, за да извади късчетата злато. Птиците, които не умирали, зашивали с игла и конец, за да продължат да служат на господаря си, а другите пъхнали в торба, за да ги продадат в селото или да ги използват за примамка, като предварително ги оскубали и изгорили перушината на клада, защото носела нещастие и зараза от пипка. Надвечер Консуело се прибрала разчорлена, доволна и изпоцапана с кръв. Разделила се с приятеля си, закатерила се по висящата стълба от лодката до площадката и носът й се натъкнал на четири мръсни сандала — двама монаси от Естремадура[1] я чакали, скръстили ръце на гърдите и с ужасно сърдит израз.

— Време е вече да заминеш за града — казали й те.

Ударила на молба, но нищо не постигнала. Не й разрешили и да вземе със себе си маймуната или папагала — двама другари, неподходящи за новия живот, който я очаквал. Откарали я заедно с пет индиански девойки, след като ги вързали една за друга през глезените, та да не могат да скочат от пирогата и да изчезнат в реката.

Португалецът се сбогувал с Консуело, без да я докосне, само с един продължителен поглед, и й оставил за спомен късче злато с форма на кътник, нанизано на връв. Тя щяла да го носи на шията си почти цял живот, докато намери на кого да го даде като залог за обич. Той я видял за последен път — с избелялата й басмена престилка и с нахлупена до ушите сламена шапка, боса и тъжна, махаща му за сбогом.

Отначало пътували с лодка по притоците на реката, като прекосявали безумна панорама, после — яхнали мулета по високи каменисти плата, където нощем мислите замръзвали, и накрая — с камион през влажни равнини, гори от диви банани и ананаси джуджета, по пясъчни или солни пътища, но нищо не изумило момичето, защото онзи, който е прогледнал в най-омайващия край на света, изгубва способността да се учудва. През цялото това дълго пътуване тя изплакала всичките си скътани сълзи и не оставила запас за по-сетнешните си неволи. Щом изчерпала сълзите си, затворила уста и решила занапред да я отваря само за отговор, и то при крайна необходимост. След няколко дни пристигнали в столицата и мисионерите закарали ужасените момичета в манастира на Сестриците на милосърдието, където една монахиня отключила желязната врата с ключ на затворнически надзирател и ги завела до просторен сенчест двор, ограден от коридори. Насред двора се издигал водоскок от цветни плочки и в него утолявали жаждата си гълъби, дроздове и колибрита. Приседнали в кръг на сянка, няколко девойки в сиви униформи шиели със закривени игли калъфи на дюшеци или плетели кошове от ракитови пръчки.

— В молитвата и в усилието ще намерите облекчение за греховете си. Не съм дошъл да церя здравите, а да се грижа за болните. По-отрадно е за пастира да намери заблудената овца, отколкото да види събрано цялото си стадо. Тъй е рекъл Господ, да се слави светото му име, амин — или нещо подобно издекламирала монахинята със скрити под диплите на мантията си ръце.

Консуело не проумяла смисъла на това словоизлияние, пък и не му обърнала внимание, защото била изтощена и потисната от чувството за затвореност. Никога преди не била живяла между стени и като погледнала нагоре и видяла небето смалено до четириъгълник, помислила, че ще умре от задушаване. Когато я отделили от спътничките й и я завели в кабинета на майката игуменка, тя не предполагала, че причината е цветът на нейната кожа и светлите й очи. Сестрите от дълги години не били приемали създание като нея, а само момиченца от смесена раса, произхождащи от най-бедните квартали, или индианки, доведени насила от мисионерите.

— Кои са родителите ти?

— Не зная. — Кога си се родила?

— В годината на кометата.

Още тогава Консуело запълвала с поетични обрати пропуските в знанията си. Откакто чула за първи път за кометата, решила да възприеме деня на нейната поява за своя рождена дата. Когато била малка, някой й разказал, че тогава светът чакал с ужас небесното тяло. Смятало се, че тя ще се яви като огнен змей и щом влезе в досег със земната атмосфера, опашката й ще обвие планетата с отровни газове и нажежен потоп от разтопена лава ще унищожи всякаква форма на живот. Някои хора се самоубили, за да не умрат изпепелени, други предпочели да се забравят в тъпчене с ядене, в пиянство и в плътски разгул — за последен път. Дори Благодетеля се впечатлил — като видял, че небето позеленява, и като научил, че под въздействието на кометата косата на мулатите се изправя, а на китайците се накъдря — и наредил да бъдат пуснати на свобода няколко опозиционери, затворени толкова отдавна, че вече били забравили естествената слънчева светлина, макар някои да пазели в себе си непокътнат кълна на бунта и били готови да го завещаят на идните поколения. Консуело била съблазнена от мисълта да се появи на бял свят сред цялата тази суматоха — въпреки мълвата, че всички, родени в този момент, се пръкнали до един изроди и плашели хората с вида си години след като кометата се изгубила от погледите като топка от лед и звезден прах.

— Първо ще махнем тази опашка на Сатаната — решила майката игуменка, като претеглила с две ръце плитката от гладка излъскана мед, спуснала се по гърба на новата послушница. Наредила да отрежат дългата й коса и да измият главата й със смес от луга и „Ауреолина онирем“[2], за да се унищожат въшките и да се притъпи нахалството на цвета. От това половината й коса опадала, а останалата добила глинест тон, по-подхождащ на темперамента и целите на религиозната институция, отколкото природно даденото й огнедишащо наметало.

В този манастир Консуело живяла три години с хлад в тялото и в душата, печална и самотна, невярваща, че същото мършаво слънце на двора пържи и джунглата, където тя била оставила своя дом. Вътре не прониквали нито светската суетня, нито националното процъфтяване, започнало от деня, когато някой копал кладенец и вместо вода бликнала черна, гъста и зловонна струя като нечистотии на динозавър. Ами че тя, родината, лежала върху море от нефт! Това накарало диктатурата да се поотърси от дрямката си. Богатството на тиранина и на роднините му набъбнало толкова много, че все нещо от излишъците останало и за другите хора. В градовете се внедрили някои постижения на техническия прогрес, а из петролните полета досегът със здравеняците надзиратели, дошли от север, разтърсил из основи старите традиции и повей на модернизъм вдигнал нагоре полите на жените. Ала в манастира на сестрите на милосърдието всичко това било без значение. Животът започвал в четири часа сутринта с първите молитви. Денят преминавал в непоклатимо последователен ред и завършвал с камбанния звън в шест — часът за покаянието, за да се пречисти духът и да се подготви да посрещне смъртта, ако тя дойде — нощта можела да се окаже пътуване без връщане. Продължителни безмълвия, коридори с излъскани плочки, мирис на тамян и на бели лилии, молитвен шепот, скамейки от тъмно дърво, бели стени без всякаква украса. Бог — всеобхватно присъствие. Освен монахините и няколко прислужници в грамадното тухлено здание живеели само шестнайсет момичета, повечето сираци или изоставени от родителите си. Те се учели да носят обувки, да се хранят с вилица и да овладяват няколко елементарни домакински умения, та по-късно да се хванат на някоя скромна слугинска работа, защото не се предполагало, че ще ги бива за нещо повече. С вида си Консуело се откроявала сред останалите и монахините, убедени, че това не е случайност, а по-скоро знак за Божие благоразположение, се постарали да подхранят вярата у нея с надеждата, че ще се реши да приеме духовен сан и да служи на църквата, но всичките им усилия се разбили о инстинктивния отказ на момичето. То се опитало най-добросъвестно да приеме тираничния Господ от проповедите на монахините, но така и не успяло — повече му допадало да вярва в някое по-приветливо, майчински благо и състрадателно божество.

— Това е светата Дева Мария — обяснили й.

— Тя ли е Бог?

— Не, тя е Божията майка.

— Добре де, ама тогава кой повече заповядва на небето — Бог или неговата майчица?

— Млъкни, неразумнице, млъкни и се моли! Помоли се на Господа Бога да ти даде просветление — съветвали я.

Консуело сядала в параклиса да гледа амвона, увенчан с един ужасяващо реалистичен Христос, и се опитвала да ниже молитви, но много скоро се отплесвала в безкрайни приключения, в които върху спомените й от джунглата се наслагвали персонажи от Светото писание — всеки със своя товар от страсти, отмъщения, мъченичества и чудеса. Жадно поглъщала всичко — обредните слова при службата, неделните проповеди, благочестивите писания, нощните шумове, вятъра между колоните в коридора, овчия израз на светците и отшелниците, застинали в нишите си в църквата. Научила се да стои като истукан и скътала безкрайното си богатство от приказки като скрито имане, докато аз й дадох възможност да отприщи този поток от думи, който носеше със себе си.

Толкова дълго се застоявала Консуело в параклиса — неподвижна, със сключени ръце, безучастна и кротка като преживно животно, та в манастира плъзнала мълва, че била богопомазана и че й се явявали небесни видения. Ала майката игуменка — практична каталонка, по-малко склонна да вярва в чудеса, отколкото други монахини от конгрегацията, схванала, че не става дума за святост, а за неизлечима разсеяност. И тъй като момичето, освен всичко друго, не проявявало никакво влечение да шие дюшеци, да прави нафора или да плете кошове, сметнала, че с обучението му е приключено, и го настанила на работа като прислужница в дома на един лекар чужденец — професор Джоунс. Завела го за ръка до голяма къща, леко порутена, но все още достолепна с френската си архитектура, която се издигала на края на града, в полите на един хълм, сега превърнат от властите в национален парк. Този човек направил толкова поразително впечатление на Консуело, че тя цели месеци не могла да се отърси от страха си от него. Той влязъл в гостната, препасал месарска престилка и с някакъв чудат металически инструмент в ръка, не ги поздравил, отпратил монахинята с няколко неразбираеми изречения, а на момичето изръмжал да отиде в кухнята, без дори да го погледне — така бил вглъбен в заниманията си. То обаче го огледало втренчено, защото никога не било виждало човек, всяващ толкова страх, но не пропуснало да забележи, че бил красив като Христос на картина — такъв един златозарен, със същата руса брада на велможа и с очи с невъзможен цвят.

Единственият господар, на когото щяла да слугува Консуело през живота си, години наред усъвършенствал метод за запазване на мъртъвци от разлагане и в крайна сметка отнесъл в гроба тайната си за радост на човечеството. Търсел цяр и за рака — забелязал, че тази болест се среща рядко в маларийните райони, и, естествено, заключил, че поразените от нея ще могат да живнат, ако се подложат на ухапванията на блатните комари. Следвайки същата логика, експериментирал лечение с удари по главата върху слабоумни по рождение или по призвание, защото прочел в „Лекарски обзор“, че вследствие на мозъчна травма някакъв човек се бил превърнал в гений. Бил антисоциалист и в червата. Изчислил, че ако натрупаните в целия свят пари се разпределят между всички хора, то на всеки жител на планетата няма да се паднат и по трийсет и пет цента, следователно революциите били безполезни. Изглеждал як мъж с добро здраве, страдал от постоянно лошо настроение и притежавал знанията на мъдрец и проклетията на клисар. Формулата му за балсамиране била удивително проста, каквито са почти всички велики изобретения. Нищо от рода на това — да се извадят вътрешностите, да се изпразни черепът, да се цопне тялото във формалин и после да се натъпче с катран в кълчища, та най-сетне да се сбръчка като сушена слива и да загледа слисано с очи от боядисано стъкло. Чисто и просто той изтеглял кръвта от още пресния труп и я замествал с течност, която го запазвала като жив. Макар и бледа и студена, кожата не се повреждала, косата не окапвала и в някои случаи дори ноктите си оставали на място и продължавали да растат. Може би единственото неудобство била леката миризма — кисела и остра, но с времето роднините свиквали с нея. По онова време малцина пациенти се съгласявали на драго сърце да ги жилят лековити насекоми или да ги млатят по главата за поумняване, но престижът му на балсаматор бил прекосил океана и често му гостували европейски учени или северноамерикански търговци, жадни да изкопчат от него формулата му. Винаги си отивали с празни ръце. Най-прочутият случай, разнесъл славата му по света, бил с един известен в града адвокат, който приживе проявил либерални политически влечения, та по нареждане на Благодетеля бил убит на излизане от премиерата на оперетата „Ла Палома“ в Общинския театър. Тялото занесли на професор Джоунс още топло, с толкова дупки от куршуми, че не можели да се преброят, но лицето не било засегнато. Въпреки че смятал жертвата за свой идеологически враг, тъй като сам той бил привърженик на авторитарните режими и се отнасял скептично към демокрацията — за него отблъскваща и прекалено близка до социализма, професорът се захванал със задачата да запази тялото. И постигнал толкова добър резултат, че семейството поставило мъртвия седнал в библиотеката, облечен в най-хубавия си костюм и хванал перодръжка в дясната ръка. Така го бранили от молците и праха няколко десетилетия като възпоминание за жестокостта на диктатора, който не посмял да се намеси, защото едно е да си го изкарваш на живите, а друго, съвсем различно — да се гавриш с покойниците.

Щом успяла да преодолее първоначалния си страх и разбрала, че касапската престилка и гробовният мирис на господаря й са незначителни подробности, защото по характер той всъщност се оказал поносим, уязвим и дори понякога симпатичен човек, на Консуело й олекнало и започнало да й харесва да живее в тази къща, която й се сторила истински рай в сравнение с манастира. Тук никой не ставал посред нощ да се моли за спасението на човечеството, никой не те карал да коленичиш върху шепа грахови зърна, за да изкупваш със собственото си страдание чуждите прегрешения. Както в старата обител на сестрите на милосърдието, така и в тази голяма къща се навъртали дискретни призраци, чието присъствие долавяли всички, освен професор Джоунс, който упорствал, че ги нямало, защото не били научно обосновани. Макар и на неин гръб да лежала най-тежката домакинска работа, тя намирала време да се унася в мечтания, без някой да й додява, тълкувайки мълчанията и като чудотворни заложби. Била издръжлива, никога не се оплаквала, изпълнявала каквото й се каже, без да пита и разпитва — както я били научили монахините. Изнасяла боклука, перяла и гладела, чистела нужниците, приемала всекидневно леда за хладилните камери, който докарвали, натоварен на магарета, в морска сол, за да не се разтопи, а освен това помагала на професор Джоунс да приготвя формулата в големи аптекарски стъкленици, грижела се за телата, бършела ги от прахта, намествала им ставите, обличала ги, сресвала ги и им червяла бузите. Ученият се чувствал добре със слугинята си. Преди нейната поява в дома той работел сам и на никого не позволявал да му се върти наоколо, но с времето свикнал с присъствието на Консуело и й разрешил да му помага в лабораторията — сметнал, че това мълчаливо същество няма да направи поразии. Сигурен, че тя винаги е край него, когато му е нужна, той си свалял сакото и шапката и без да гледа назад, просто ги пускал, за да ги хване тя още преди да паднат на пода. И тъй като винаги се справяла с всичко, в крайна сметка започнал да й се доверява сляпо. Така Консуело станала единственият човек, посветен във вълшебната формула на изобретателя. Тя обаче не извлякла никакви облаги — и през ум не й минало да предаде господаря си и да се посвети на търгашество с неговата тайна. Отвращавала се от допира с труповете и не разбирала за какво е нужно да се балсамират. Ако от това има полза, то природата е щяла да го предвиди и да не допуска мъртъвците да се разлагат, мислела тя. В края на живота си обаче намерила обяснение за този отдавнашен стремеж на човечеството да запазва своите покойници — открила, че ако човек може да ги държи край себе си, по-лесно си спомня за тях.

Минали много безбурни за Консуело години. Тя не забелязвала промените наоколо си, защото сменила една затворена обител с друга — манастира с къщата на професор Джоунс. Там имало радио, за да се научават новините, но то рядко се пускало — слушали се само плочите с оперна музика, които господарят въртял на модерния си грамофон с пружина. Не идвали и вестници, а само научни списания, защото докторът проявявал пълно безразличие към събитията в страната и по света. Далеч повече го интересували абстрактните познания, историческите документи или предвижданията за неизвестностите на бъдещето, отколкото досадните баналности на настоящето. Къщата била огромен лабиринт от книги. Томовете се трупали покрай стените от пода до тавана — тъмни, миришещи на кожена подвързия, меки при допир, скриптящи при прелистване, с позлатено заглавие и ръбове, с полупрозрачни страници, с фини шрифтове. На тези лавици се намирали всички творби на световната мисъл. Били наслагани привидно без ред, но професор Джоунс си спомнял съвсем точно мястото на всяка от тях. Произведенията на Шекспир почивали до „Капиталът“, максимите на Конфуций се притискали до „Животът на тюлените“, картите на древни мореплаватели лежали редом с готически романи и с индийска поезия. Почистването на книгите отнемало на Консуело по няколко часа дневно. Когато свършвала с последния рафт, вече трябвало да започва отново с първия, но това било най-приятното й занимание. Изваждала ги внимателно, избърсвала ги гальовно от прахта и прехвърляла страниците, за да се потопи за няколко минути в интимния свят на всяка една. Научила се да ги познава и да ги намира с поглед по полиците. Никога не се осмелила да ги поиска за четене, така че ги вземала скришом, занасяла ги в стаята си, прочитала ги нощем и на другия ден ги връщала по местата им.

Консуело не узнала нищо за много размирици, катастрофи или постижения на своето време, но научила с подробности за студентските вълнения в страната, защото започнали, когато професор Джоунс се разхождал из центъра на града и конните полицаи го пребили почти до смърт. И тъкмо тя трябвало да му налага пластири върху цицините и да го храни със супа и бира от биберон, докато заякнат разклатените му зъби. Докторът излязъл да купи някои неща, необходими за опитите му, без изобщо да се сети, че има карнавал — разюздан празник, който всяка година завършвал с убити и ранени. Този път обаче пиянските сбивания минали незабелязано — съзнанието на хората било заето с други факти, които разтърсили приспаните съвести. Джоунс пресичал улицата, когато избухнали безредиците. Всъщност тази работа започнала два дни по-рано, когато студентите избрали кралица на красотата чрез първото демократично гласуване в страната. След като я коронясали и произнесли цветисти речи, в които някои се отпуснали в приказките и говорили за свобода и за самоопределение, младежите решили да излязат на демонстрация. Никога не било виждано подобно нещо, от почуда полицията реагирала едва след четирийсет и осем часа — и то точно в момента, когато професор Джоунс излизал, от една аптека със своите стъкленици и прахове. Той видял, че полицаите настъпват в галоп с извадени саби, но не се отклонил от пътя си и не се забързал — бил унесен в мисли за някои от химическите си формули и цялата тая шумотевица му се сторила крайно нелепа. Свестил се в носилката на път за болницата за бедни и смогнал да изломоти да променят посоката и да го заведат у дома, като си придържал зъбите с ръка, за да не се изтърколят на улицата. Докато се съвземал, потънал сред възглавниците си, полицията арестувала водачите на бунта и ги натикала в един зандан, ала им се разминало без побой, тъй като сред тях имало неколцина синове от най-лични семейства. Задържането им предизвикало вълна от солидарност и на другия ден десетки младежи отишли в затворите и казармите като доброволни арестанти. Затворили и тях по реда на пристигането, но след няколко дни се наложило да ги пуснат, защото в килиите вече нямало място за толкова момчетии и защото олелията на майките започвала да смущава храносмилането на Благодетеля.

Месеци по-късно, когато челюстта на професор Джоунс вече била закрепнала и той започвал да се оправя от моралните рани, отново избухнали студентски вълнения, този път със съучастието на няколко млади офицери. За седем часа министърът на войната потушил бунта и онези, които успели да се спасят, отишли в изгнание, където прекарали седем години — до смъртта на Господаря на родината. Той се изхитрил да издъхне спокойно в леглото си, а не увесен за срамотиите си на някой фенер на площада, каквото било желанието на враговете му и опасението на американския посланик.

Когато умрял престарелият властник и дошъл краят на тази дълга диктатура, професор Джоунс за малко не заминал обратно за Европа — както мнозина, и той бил убеден, че в държавата неминуемо ще настъпи хаос. От своя страна, ужасени от мисълта, че може да избухне народно въстание, министрите се събрали на спешно заседание и някой предложил да повикат доктора — сетил се, че щом трупът на Сид Кампеадор[3], привързан за коня му, е смогнал да отблъсне едно време маврите, нищо не пречи този на Пожизнения президент да продължи да управлява, ако го сложат балсамиран в креслото му на тиранин. Заедно с учения дошла и Консуело, тя му носела куфарчето и разглеждала безучастно къщите с червени покриви, трамваите, мъжете със сламени шапки и с обувки в два цвята, странната смесица от разкош и безредие в двореца. През месеците на агония мерките за сигурност се били охлабили и в часовете след смъртта царяло такова объркване, че никой не спрял посетителя и помощничката му. Двамата прекосили коридори и салони и най-сетне влезли в стаята, където лежал могъщият човек — баща на стотина незаконни деца, господар на живота и смъртта на поданиците си и притежател на нечувано състояние. Лежал по нощница, с ръкавици от шевро и здравата подмокрен. Навън треперели членовете на неговата свита и няколко държанки, докато министрите се двоумели да избягат ли в чужбина, или да останат, та да видят дали мумията на Благодетеля ще смогне да ръководи съдбините на родината. Професор Джоунс застанал до трупа и се загледал в него с интерес на ентомолог.

— Вярно ли е, че можете да запазвате мъртъвци, докторе? — попитал дебел човек с мустаци, подобни на тези на диктатора.

— Ммм…

— Тогава ви съветвам да не се захващате, защото сега е мой ред да управлявам. Аз съм неговият брат, от същата плът и кръв — заплашил го онзи, като сочел страховития пищов, втъкнат в колана му.

В този момент се появил министърът на войната, хванал учения за ръката и го отвел настрана, за да му поговори насаме.

— Сигурно не мислите да балсамирате президента…

— Ммм…

— Във ваш интерес е да не се забърквате в тая работа, защото сега е мой ред да заповядвам — цялата армия е в ръцете ми.

Следван от Консуело, обърканият професор излязъл от двореца. Така и никога не научил кой го бил извикал и защо. На връщане си мърморел, че няма начин да се проумеят тия тропически народи и че най-добре ще е да си се прибере в своя мил роден град, където действат законите на логиката и на учтивостта, и който никога не е трябвало да напуска.

Министърът на войната оглавил правителството, но не знаел какво точно трябва да направи, защото винаги дотогава се бил подчинявал сляпо на Благодетеля и не си спомнял да е поемал инициатива нито веднъж през цялата си кариера. Имало моменти на колебание, защото народът отказал да повярва, че Пожизнения президент е наистина мъртъв, и помислил, че старецът, изложен на показ в тоя фараонов ковчег, е някаква дяволска клопка — поредният трик на изпечения хитрец, за да излови враговете си. Всичко живо се затворило по домовете си и не смеело да си покаже носа на улицата, но полицията нахълтала по къщите, с бой изкарала хората навън и ги заставила да се наредят в колона, за да отдадат последна почит на Господаря, който вече започвал да вони сред свещите от чист восък и белите лилии, изпратени с аероплан от Флорида. Като видял пищното погребално шествие, воглаве с няколко църковни сановници в тежки церемониални одежди, народът най-сетне се убедил, че на тиранина не му е провървяло с безсмъртието, и се втурнал да празнува. Страната се събудила от дълга дрямка и за броени часове изчезнало чувството за потиснатост и умора, което я гнетяло. Хората започнали да мечтаят за плаха свобода. Викали, танцували, хвърляли камъни, изпочупили прозорци и дори ограбили тежките къщи на няколко галеници на режима и изгорили дългия черен пакард с неповторимия му клаксон — колата, в която се возел Благодетеля и всявал страх къде що минел. Тогава министърът на войната решил да се справи с безредиците. Седнал в президентското кресло, заповядал да укротят духовете с изстрели и веднага се обърнал по радиото към населението, за да обяви, че се въдворява нов ред. Лека-полека спокойствието се възстановило. Изпразнили затворите от старите политически затворници, за да отворят място за новите, които докарвали, и било съставено по-прогресивно правителство, което обещало да вкара нацията в двайсетия век — далеч не безсмислена идея, като се има предвид, че тя се била позабавила с над три десетилетия да влезе в него. В тази политическа пустиня започнали да никнат първите партии, организирал се парламент и се възродили идеи и проекти.

В деня, когато погребали адвоката — любимата му мумия, професор Джоунс получил пристъп на ярост, който завършил с мозъчен удар. По молба на властите, които не желаели да им се трие сол на главата заради видими мъртъвци, жертви на предишния режим, близките на прочутия мъченик на тиранията му устроили величествено погребение, леко помрачено единствено от загнездилото се у хората чувство, че го заравят жив, тъй като на вид той още бил в добро състояние. Джоунс се опитал всячески да попречи неговото произведение на изкуството да се затрие в семейна гробница, но напразно. Застанал с разперени ръце на вратата на гробището, за да препречи пътя на черната катафалка, понесла махагоновия ковчег със сребърни нитове, но кочияшът продължил да кара и ако докторът не се бил отместил, онзи щял да го прегази, без изобщо да му мигне окото. Щом затворили нишата, балсаматорът получил удар от надигналото се у него възмущение — половината му тяло се парализирало, а другата му половина се гърчело. С това погребение изчезнало зад мраморна плоча най-убедителното свидетелство, че формулата на учения е в състояние да спре разлагането на плътта за неопределено време.

Това били единствените значителни случки през годините, когато Консуело слугувала в дома на професор Джоунс. За нея разликата между диктатурата и демокрацията се изразила в това, че от време на време ходела на кино и гледала филмите с Карлос Гардел[4], преди забранени за госпожици, и че след пристъпа на ярост господарят й се превърнал в инвалид, за когото трябвало да се грижи като за бебе. Все пак всекидневните й занимания претърпели малко промени до онзи юлски ден, когато градинаря го ухапала змия. Той бил висок, як индианец с меки черти, но с непроницаем и саможив израз. Не била разменила с него повече от десет изречения общо, въпреки че често й помагал да се разправя с труповете, с болните от рак и с малоумните. Хващал пациентите като перца, мятал ги на рамо и се качвал с едри крачки по стълбата към лабораторията, без да проявява любопитство.

— Градинаря го ухапа една сурукуку[5] — съобщила Консуело на професор Джоунс.

— Донеси ми го, като умре — наредил ученият с изкривената си уста и се наканил да направи мумия на туземец в поза както подрязва храстите и да я сложи за украшение в градината. По онова време той бил вече доста стар и започвал да бълнува, че е човек на изкуството — мечтаел да представи всички занаяти и така да създаде свой собствен музей от човешки статуи.

За първи път през цялото си мълчаливо съществуване Консуело не изпълнила дадената й заповед и решила да действа на своя глава. С помощта на готвачката тя завлякла индианеца в стаята си в най-задния двор и го положила да легне на нейния сламеник — намислила да го спаси, защото й дожаляло, като си представила как господарят, за да задоволи свой каприз, ще го превърне в украшение. И защото понякога била изпитвала необяснимо вълнение, като се вглеждала в ръцете на този човек — големи, тъмни, силни, а колко нежно и грижовно докосвали те растенията. Почистила му раната с вода и сапун, направила му два дълбоки разреза с ножа за кълцане на пилешко и дълго смукала отровената му кръв и я плюла в един съд. След всяко смукване си изплаквала устата с оцет, за да не умре и тя. След това го увила в напоени с терпентин сукнени кърпи, дала му да пие отвари от разни билки за прочистване, наложила му раната с паяжини и позволила на готвачката да запали свещи на светците, макар самата тя да не вярвала, че това може да помогне. Когато болният започнал да уринира червено, отмъкнала от кабинета на професора „Сандаловото слънце“ — сигурен цяр за възпаление на пикочните пътища, но въпреки всичкото й усърдие, кракът започнал да посинява, а човекът да агонизира мълчаливо и в пълно съзнание, без да изохка нито веднъж. Консуело забелязала, че градинарят не се поддавал на паниката от смъртта, нехаел пред задушаването и болката и дори реагирал по мъжки, когато тя го разтривала или го налагала с лапи. Тази неочаквана негова възбуда успяла да трогне сърцето й на закоравяла девственица и когато той я хванал за ръката и я погледнал умолително, тя разбрала, че е дошъл моментът да оправдае името си[6] и да утеши този човек за цялото му нещастие. Освен това се сетила, че през всичките си трийсет и толкова години живот не е познала любовна наслада, пък и не я е търсила — смятала, че е територия, запазена за филмовите герои. Решила да си позволи това удоволствие, а междувременно да разтуши и болния — може пък той да замине по-блажен за онзи свят.

Опознах майка си толкова дълбоко, че мога да си представя церемонията, която следва, въпреки че тя не ме посвети във всички подробности. Не страдаше от безполезен свян и винаги отговаряше на въпросите ми пределно ясно, но когато приказваше за този индианец, обикновено се умълчаваше изведнъж, зареяна в отрадните си спомени. Свалила си памучната престилка, фустата и бархетните гащи и развалила кока си, навит на темето, както изисквал господарят й. Дългата коса се разпуснала по голото й тяло и така, покрита с най-красивото нещо, което притежавала, тя възседнала умиращия — съвсем внимателно, за да не смути агонията му. Не й било съвсем ясно как трябва да действа, защото нямала никакъв опит в подобни изяви, но инстинктът и добронамереността наваксали пропуските в знанията й. Мускулите под смуглата кожа на мъжа се напрегнали и тя изпитала усещането, че язди голямо и буйно животно. Зашепнала му току-що измислени думи, бършела му потта с кърпа, примъкнала се до точното място и тогава започнала да се полюлява лека-полека — като съпруга, свикнала да прави любов със стар мъж. След малко той я повалил и я прегърнал припряно — че как иначе, като бил вече пътник, и краткото щастие на двамата сепнало сенките по ъглите. Така съм била зачената аз — на смъртното легло на баща си.

Градинарят обаче не умрял, както очаквали професор Джоунс и французите от змиярника, които искали тялото му за опити. Против всякаква логика започнал да се съвзема, температурата му спаднала, дишането му се нормализирало и пожелал да яде. Консуело разбрала, че неволно е открила противоотрова за ухапванията от страшните змии, и продължила да му дава от нея нежно и въодушевено всеки път, когато той поисквал, докато пациентът се вдигнал на крака. Не след дълго индианецът се сбогувал с нея и тя не се опитала да го задържи. Двамата се хванали за ръце, постояли така минута-две, целунали се малко тъжно и после тя свалила късчето злато с връвчицата, вече протрита от носене, и я увесила на врата на единствения си любовник за спомен от съвместните им яздитни изяви. Той си заминал благодарен и почти оздравял. Майка ми казваше, че на тръгване се усмихвал.

Консуело с нищо не показала, че й е домъчняло. Продължила да работи както винаги, нехаела за гаденето, тежестта в краката и цветните точици, които й се мержелеели пред очите, и не споменала пред никого за изключителното лекарство, с което спасила умиращия. Не казала за него дори когато коремът й започнал да се издува и когато професор Джоунс я извикал да й даде очистително, убеден, че това подуване се дължи на нарушено храносмилане, не казала и когато й дошло времето да роди. Изтърпяла болките цели тринайсет часа, без да си зарязва работата, и когато не могла да издържи повече, се затворила в стаята си, решена да изживее най-пълно момента — най-важния в живота й. Сресала си косата, сплела я здраво на плитка и я привързала с нова панделка, съблякла се, измила се от глава до пети, после постлала на пода чист чаршаф и клекнала върху него — както била видяла в една книга за обичаите на ескимосите. Плувнала в пот, със затъкната в устата кърпа, за да заглушава охканията си, тя се напънала, за да извади на бял свят упоритото бебе, което се било вкопчило за нея. Вече не била млада и доста се измъчила, но навикът да мие подове на четири крака, да носи тежки неща нагоре по стълбите и да пере до среднощ й бил развил силни мускули, та най-сетне успяла да роди. Първо видяла да се показват две мънички крачета, които едва се мърдали, сякаш се опитвали да направят първата си стъпка по един тежък път. Поела си дълбоко въздух, издала последен стон и усетила, че нещо се скъсва в утробата й и че някакво чуждо тяло изпълзява между бедрата й. Изпитала огромно облекчение и се развълнувала до дъното на душата си. Там съм се мъдрела аз, увита в синя връв, която тя отделила внимателно от врата ми, за да ми помогне да оживея. В този момент се отворила вратата и влязла готвачката — като забелязала отсъствието й, сетила се какво става и й се притекла на помощ. Заварила я гола, а аз съм се била излегнала върху корема й, все още съединена с нея с туптящо ласо.

— Лоша работа, момиче е — казала неканената акушерка, когото завързала и срязала пъпната връв и ме взела на ръце.

— Роди се права — добър знак е — усмихнала се майка ми, щом успяла да проговори.

— Изглежда яка и е гласовита. Ако искаш, аз мога да й стана кръстница.

— Не съм мислила да я кръщавам — отвърнала Консуело, но като видяла, че жената се кръсти възмутено, решила да не я обижда. — Добре де, малко светена вода няма да й навреди, пък и кой знае — дори може да й принесе някаква полза. Ще се казва Ева, за да й се живее.

— А презимето?

— Няма да има — презимето не е важно.

— Хората се нуждаят от презиме. Само кучетата могат да скитосват с едно име.

— Баща й беше от племето на синовете на луната. Нека бъде тогава Ева Луна. Подай ми я, ако обичаш, да видя дали всичко й е наред.

Седнала в локвата, образувана от раждането, Консуело потърсила по тялото ми някакъв злокобен недъг, предизвикан от отровата, но като не открила нищо ненормално, въздъхнала успокоена.

Нямам змийски зъби и люспи — поне нито една видима. Малко странните обстоятелства при зачеването ми са имали по-скоро благотворни последствия — дарили са ме с непоклатимо здраве и с непокорство, което малко закъсня да се прояви, но в крайна сметка ме спаси от онзи живот на унижения, на който несъмнено бях обречена. От баща си наследих здравата кръв — тоя индианец трябва да е бил много силен, за да издържи толкова дни на змийската отрова и в състояние на напреднала агония да ощастливи жена. На майка си дължа всичко останало. Когато съм била на четири години, съм заболяла от шарка, която белязва за цял живот тялото с кратери, но тя ме излекувала — вързала ми ръцете, за да не се чеша, мазала ме с овча лой и не ми давала да се излагам на естествена светлина сто и осемдесет дни. Използвала този период, за да унищожи стомашните ми паразити с отвара от тиква, а тенията ми — с корени от папрат, и оттогава съм станала здрава и държелива. Нямам белези по кожата, освен няколко изгаряния от цигара, и се надявам, като остарея, да не се набръчкам — лойта има доживотно действие.

Майка ми беше мълчалив човек, способен да се притули сред мебелите, да се изгуби в шарката на килима, да не вдига никакъв шум, сякаш не съществува. Ала в съкровения свят на стаята, която двете деляхме, тя се преобразяваше. Заговаряше за миналото или подхващаше своите приказки — и стаята се изпълваше със светлина, сенките изчезваха, за да отворят място за невероятни пейзажи, за дворци, претъпкани с никога невиждани предмети, за далечни страни, измислени от нея или извадени от библиотеката на господаря. Тя поставяше в краката ми всички съкровища на Ориента, луната и онова, което е отвъд нея, смаляваше ме до размерите на мравка, за да усетя от такава нищожна големина всемира, слагаше ми крила, за да го видя отвисоко, от небосвода, даваше ми рибя опашка, за да опозная морското дъно. Когато тя разказваше, светът се населяваше с герои, някои от които ми станаха тъй близки, че и днес, след толкова години, мога да опиша техните дрехи и тона на гласовете им. Беше запазила непокътнати детските спомени от пребиваването си при мисионерите, запомняше чутите случайно историйки и наученото от четене, преработваше веществото от сънищата си и с тези материали изгради цял един свят за мене. „Думите са безплатни“, казваше тя и си ги присвояваше — всички те бяха нейни. Внуши ми мисълта, че действителността не е само такава, каквато се възприема на повърхността, а притежава и магическо измерение и ако на някого се прииска, в правото си е да я преувеличава и да й придава цвят, та в живота — нещо толкова преходно — да има по-малко скука. Героите, призовани от нея във вълшебството на приказките й, са единствените отчетливи спомени, които пазя от първите си години, останалото отмря, обвито в пелена, в която се сливат прислужниците от къщата, старият учен, повален в английския си инвалиден стол с велосипедни колела, и шествието от пациенти и трупове, които докторът приемаше въпреки болестта си. Професор Джоунс се стъписваше пред деца, но какъвто си беше разсеян, когато се сблъскваше с мен на някой завой из къщата, едва ме и поглеждаше. Аз малко се страхувах от него, защото не знаех старецът ли е направил балсамираните, или те са го създали — изглеждаха ми от едно и също пергаментено потекло. Но неговото присъствие не ме смущаваше, защото двамата съществувахме в различни обкръжения. Аз се шляех в кухнята, по дворовете, из сервизните помещения, в градината, а когато ходех с майка си в другата част на сградата, вървях съвсем тихо, та професор Джоунс да ме смята за продължение на нейната сянка. Къщата издаваше толкова много, и то най-разнообразни миризми, че аз можех да се движа из нея със затворени очи и да отгатвам къде се намирам. Миризмите на ядене, дрехи, въглища, медикаменти, книги и влага се съчетаха с героите от приказките и обогатиха тези години.

Възпитана бях според теорията, че безделието поражда всички пороци — идея, насадена у мен от монахините и доразвита от доктора с деспотичната му дисциплинираност. Не притежавах видими играчки, макар че всъщност за мен всичко в къщата ставаше за игра. Денем нямаше време за почивка, смяташе се за срамно да стоиш със скръстени ръце. Заедно с майка си аз миех дъсчените подове, простирах, режех зеленчуци, а следобед все гледах да зашия или да оплета нещо, но не си спомням тези занимания да са ми тежали. Те ми бяха както игрите на къщички за други деца. Зловещите експерименти на учения също не ме притесняваха, защото майка ми ми обясни, че ударите с тояги и ухапванията на комарите — за щастие много рядко прилагани — не са прояви на жестокост от страна на господаря, а лечебни методи от най-строго научно естество. Тя се отнасяше с балсамираните така свойски, сякаш бяха западнали роднини, та отрязваше из корен всяка наченка на страх у мен и не позволяваше другите прислужници да ме плашат с врели-некипели. Мисля, че гледаше да ме държи по-далеч от лабораторията… Всъщност аз май нито веднъж не видях мумиите, просто знаех, че те са от другата страна на вратата. „Тия нещастници са съвсем крехки, Ева, по-добре да не влизаш в тая стая — ще ги побутнеш, ще вземе да им се счупи някоя кост и професорът страшно ще се разсърди“, казваше ми тя. За мое спокойствие измисли име и минало за всеки мъртвец и така превърна и тях в незлобиви същества — като домашните духове и феите.

Почти не излизахме от къщата. Един от редките случаи, когато си показахме носовете навън, бе, за да участваме в процесията за сушата. Тогава дори атеистите склониха да ударят по една молитва, защото мероприятието беше не толкова верско, колкото обществено. Разправяха, че в страната три години не била паднала и капка дъжд, земята се нацепила на жадни пукнатини, растителността умряла, животните се изпонатръшкали със заровени в прахта муцуни, а хората от равнините биели път до крайбрежието, за да се продават като роби срещу вода. Предвид националното бедствие епископът решил да устрои шествие по улиците с хоругви с лика на Иисус Христос, за да моли да дойде краят на това Божие наказание, и тъй като това беше последната надежда, се притекохме всички — богати и бедни, стари и млади, вярващи и агностици. „Варвари индианци, диваци, негри!“, процеди ядосано професор Джоунс, когато научи, но не можа да възпре прислужниците си да се издокарат с най-хубавите си дрехи и да отидат на процесията. Множеството начело с Назарянина тръгна от катедралата, ала не успя да стигне до представителството на Компанията за питейна вода, защото насред пътя се изля проливен дъжд. За по-малко от четирийсет и осем часа градът се превърна в езеро, канализационните шахти се запушиха, пътищата бяха залети, къщите се наводниха, пороят отнесе сума колиби и в едно село по крайбрежието заваля дъжд от риби. „Чудо, чудо“, викаше в захлас епископът. Ние му пригласяхме, без да знаем, че процесията е била организирана, след като метеорологичната служба е предсказала тайфуни и проливни дъждове из целия Карибски район, както изобличаваше и професор Джоунс от своето кресло на полупарализиран. „Суеверни, невежи, неграмотни!“, негодуваше клетникът, но никой не му обърна внимание. Това чудо извърши нещо, което не бяха постигнали нито мисионерите, нито сестрите монахини — майка ми се приближи до Бога, защото го била видяла как седи на небесния си трон и се надсмива незлобиво над човечеството, та си помислила, че в такъв случай той трябва да е много по-различен от страховития патриарх, изобразяван в религиозните книги. Може би, казваше тя, една от проявите на чувството му за хумор е да ни държи постоянно в смут и никога да не ни издава плановете и намеренията си. Всеки път, когато си спомняхме за този потоп чудо, си умирахме от смях.

Светът граничеше с решетките на оградата. Вътре времето течеше по капризни норми. За половин час аз можех да обиколя шест пъти земното кълбо, а един лунен проблясък в двора можеше да изпълни мислите ми за цяла седмица. Светлината и сянката внасяха съществени промени в природата на предметите. Книгите, които денем си кротуваха, нощем се разтваряха, за да излязат техните герои, да се пръснат из стаите и салоните и да изживеят приключенията си. Балсамираните — толкова хрисими, когато утринното слънце влизаше през прозорците, в късния следобеден сумрак се превръщаха на камъни, а в тъмното се уголемяваха до размерите на великани. Пространството се разтягаше и свиваше според моята воля, в дупката под стълбището се появяваше цяла планетна система, а небето, видяно през капандурата на таванския етаж, беше само блед стъклен кръг. Една-единствена моя дума — и действителността се преобразяваше.

В тази голяма къща в подножието на хълма аз израснах на воля и в безопасност. Нямах никакъв досег с други деца и не бях свикнала да общувам с непознати, защото не се посрещаха гости. Идваше само един човек с черен костюм и черна шапка — протестантски свещеник с Библия под мишница, с която вгорчи последните години на професор Джоунс. От него аз се страхувах много повече, отколкото от господаря.

[1] Област със сух и суров климат в Западна Испания. — Б.пр. ↑

[2] Козметично-дезинфекционен препарат. — Б.пр. ↑

[3] Прочут герой от испанския народен епос за почти осемвековната война на християнска Испания срещу арабските завоеватели. — Б.пр. ↑

[4] Аржентински композитор и певец (1890–1935), добил световна слава като изпълнител на танга — в зали и на екрана. — Б.пр. ↑

[5] Южноамериканска отровна змия. — Б.пр. ↑

[6] На испански „консуело“ означава утеха. — Б.пр. ↑

II

Осем години преди да се родя, същият ден, когато Благодетеля се поминал като безобиден дядо в леглото си, в едно село в Северна Австрия дошло на бял свят момченце, което кръстили Ролф. То било последното дете на учителя Лукас Карле — страшилището в училището. Телесните наказания били широко застъпени като възпитателно средство — знанието идва с назиданието, гласяла и народната мъдрост, и школската теория, така че на никой здравомислещ родител не минавало и през ум да оспорва целесъобразността на тази мярка. Когато обаче Карле счупил ръцете на едно момче, училищната дирекция му забранила да използва повече показалка, защото било очевидно, че започнел ли да бие с нея, някакъв пристъп на садистично сладострастие помрачавал разсъдъка му. За да си отмъстят, учениците тормозели неговия син Йо̀хен и щом успеели да го хванат натясно, го пребивали с юмруци. Докато расло, детето страняло от момчешките тайфи, отричало се от бащиното си име, криело се, сякаш било издънка на палач.

Лукас Карле бил наложил в дома си същия закон на страха, който се прилагал в училището. С жена му го свързвал брак по сметка, за него любовта не струвала и пет пари, смятал я за нещо донякъде приемливо в литературните или музикалните сюжети, но неуместно във всекидневието. Оженили се, без да имат възможност да се опознаят добре, и тя го намразила още от първата им брачна нощ. За Лукас Карле съпругата му била нисша твар, по-близка до животните, отколкото до мъжа — единственото разумно същество, сътворено от Всевишния. Но макар че на теория жената била създание, достойно само за съжаление, на практика неговата успявала да му къса нервите. Когато дошъл в селото след дълги странствания, прогонен от родното си място от Първата световна война, бил към двайсет и пет годишен, имал учителска диплома и пари, колкото да преживее седмица. Преди всичко си потърсил работа и веднага след това — съпруга. Избрал тази, защото му допаднали ужасеният израз, който се прокрадвал внезапно в очите й, и широкият й ханш — според него необходима предпоставка, за да му роди мъжки деца и да може да се справя и с най-тежката домакинска работа. Върху решението му повлияли и двата хектара земя, половината дузина глави добитък и една малка рента, която девойката била наследила от баща си. Всичко това преминало в неговия джоб — нали станал законен стопанин на съпружеските имоти.

Лукас Карле харесвал женските обувки с много високи токове и ги предпочитал лачени и червени. Когато отскачал до града, плащал на някоя проститутка, за да се разхожда пред погледа му гола, нагиздена единствено с такива неудобни обувки, а през това време той, облечен от глава до пети, с палто и шапка, изтегнал се като бей на един стол, изпитвал неописуема наслада, съзерцавайки задните й части — по възможност обемисти, бели, с трапчинки, поклащащи се при всяка крачка. Естествено, никога не я и докосвал — падал голям чистофайник. И тъй като средствата му не стигали, за да си позволява подобен разкош толкова често, колкото му се искало, купил едни прелестни френски ботинки и ги скрил в най-недостъпната част на дрешника. От време на време заключвал децата си, пускал с всичка сила своите грамофони плочи и повиквал жена си. Тя се била научила да долавя промените в настроението на своя мъж и още преди сам той да си даде сметка, отгатвала кога му се е прищяло да издевателства над нея. Тогава се разтрепервала предварително, изпускала съдините и те се чупели на пода.

Карле не понасял да се вдига шум в неговия дом. „Стига ми, че изтрайвам учениците в училището“, казвал той. Децата му се приучили да не плачат и да не се смеят в негово присъствие, да се движат като сенки и да говорят шепнешком и развили такова умение да остават незабелязани, та понякога майката имала усещането, че вижда през тях, и се ужасявала от мисълта да не би да станат прозрачни. Учителят бил убеден, че законите на генетиката са му изиграли лоша шега. Децата му се оказали пълен провал. Йохен бил муден и недодялан, крайно слаб ученик, заспивал в клас, напикавал се в леглото, не подхождал за нито един от житейските планове, които той бил начертал за него. За Катарина предпочитал да не говори. Малката била слабоумна. В едно бил сигурен — в неговия род нямало хора с унаследени умствени недостатъци, така че никой нямал право да му натяква, че е виновен за състоянието на тая болна нещастница. Пък и кой знае дали наистина е негова дъщеря, за никого не би се подписал с две ръце, че не изневерява, най-малко пък за собствената си жена. За щастие Катарина се била родила с порок на сърцето и лекарят предрекъл, че няма да живее дълго. И по-добре.

Предвид неуспеха с първите му две деца, Лукас Карле не се зарадвал на третата бременност на жена си, но когато се родило едро, розово момченце със сиви, широко отворени очи и със силни ръце, си отдъхнал. Може би това бил потомъкът, когото винаги бил искал — един истински Карле. Трябвало да попречи на майка му да го провали — жената е опасна, тя може да опропасти и най-добрата мъжка семка. „Не го навличай с вълнени дрехи — нека привикне на студ и да заякне, оставяй го на тъмно — никога да не го е страх, недей го взема на ръце, нищо, че ще плаче до посиняване — тъкмо ще му се развият дробовете“, нареждал той, но зад гърба на мъжа си майката обличала дебело детето, давала му двойна порция мляко, бавела го и му пеела люлчини песни. Тази система — да го обличат топло и после да го разголват, да го бият и да го глезят без видима причина, да го затварят в тъмен дрешник и после да го утешават с целувки — би подлудила всяко дете, но Ролф Карле имал късмет не само защото се родил със силен дух, способен да издържи онова, което би сломило други, а и защото избухнала Втората световна война и баща му отишъл войник, та го избавил от своето присъствие. Войната била най-щастливият период от детството му.

Докато в Южна Америка балсамираните се трупали в къщата на професор Джоунс, а един ухапан от змия се съвкупявал и създавал момиченце, което майката нарекла Ева, за да му се живее, в Европа действителността също не била с естествени измерения. Войната сривала света в смут и ужас. Малката още вървяла хваната за полите на майка си, когато оттатък Атлантика, на континент в развалини, се подписвал мирът. Но през цялото това време отсам океана малцина си губели съня заради тия далечни страхотии. Били достатъчно заети със своите собствени.

Като пораснал, Ролф Карле се оказал наблюдателен, горд и упорит, с известна склонност към романтичност, от която се срамувал, защото сам я преценявал като признак за слабост. По онова време на войнствено въодушевление той играел с другарите си на окопи и на свалени самолети, но тайно в себе си се разнежвал от зелените пъпки всяка пролет, от цветята през лятото, от златото на есента и от тъжната белота на зимата. През всички сезони се пилеел из горите, събирал листа и насекоми и ги изучавал под лупа. Късал листове от тетрадките си и пишел стихове, които после криел в хралупите на дърветата или под камъните с неизповедимата надежда, че някой ще ги намери. Никога не проговорил пред никого за това.

Момчето било десетгодишно, когато един следобед го завели да погребва мъртвите. Този ден било в повишено настроение, защото брат му Йохен бил уловил заек и мирисът на яхнията, закъкрила на тих огън, с оцет и розмарин, изпълвал цялата къща. Отдавна не бил усещал ухание на готвено и предвкусваното удоволствие така го вълнувало, че само полученото строго възпитание го възпирало да вдигне капака и да бръкне с лъжица в тенджерата. Това бил и денят за печене на хляб. Обичал да гледа как майка му, наведена над огромната кухненска маса, с потънали в тестото ръце, се поклаща в ритъма на месенето. От добре омачканите съставки тя правела дълги рула, нарязвала ги и от всеки къс ставала по една питка. По-рано, във времената на изобилието, тя заделяла малко тесто, добавяла мляко, яйца и канела, опичала кифли и ги скътвала в тенекиена кутия — по една за всяко дете за всеки ден от седмицата. Сега към брашното притуряла трици и се получавали тъмни и тръпчиви самуни — като хляб от талаш.

Сутринта започнала със суматоха по улиците, с раздвижване на окупационните войски, с команди на висок глас, но никой не се стреснал особено, защото страхът им се бил почти изчерпал при смайването от поражението и не им оставало толкова много, че да го вложат в злокобни предчувствия. След подписването на примирието в селото се настанили руснаците. Слуховете за тяхната жестокост дошли преди самите тях и ужасеното население очаквало кървава баня от войниците на Червената армия. „Като животни са — разправяли, — разпарят корема на бременните жени и хвърлят плода на кучетата, пронизват старците с щиковете си, вкарват динамит в задниците на мъжете, взривяват ги и те се разхвърчават на парчета, изнасилват, палят, рушат.“ Ала не се случило нищо такова. Кметът се почудил как да си го обясни и решил, че селото сигурно е щастливо изключение, защото войниците, които го окупирали, навярно не идвали от най-опустошените съветски краища и по тази причина им се е насъбрала по-малко омраза и жажда за разплата. Те влезли в селото с тежки военни машини, в пълно бойно снаряжение, под командването на млад офицер с азиатско лице, реквизирали хранителните припаси и разстреляли шестима общински първенци, уличени и без това в дейно сътрудничество с немците. Устроили си лагер не насред селото, а край него и никому нищо лошо не сторили. Същия ден обаче руснаците започнали да събират хората с високоговорители. Надникнали със заплашителен вид в някои къщи, защото имало и нерешителни жители, които не отбирали от подкана с добро. Майката облякла Катарина с жилетка и побързала да излезе — да не вземе войската да нахлуе и да й конфискува заека за обеда и хляба за седмицата. И се запътила към площада с трите си деца — Йохен, Катарина и Ролф. Селото било преживяло тия военни години по-леко, отколкото някои други в този край. Вярно, една неделя вечерта върху училището паднала бомба, превърнала го в развалини и пръснала наоколо трески от чинове и черни дъски. Част от средновековната улична настилка вече не съществувала, защото бригадите доброволци използували паветата, за да издигат барикади. Във владение на врага се оказали часовникът на кметството, църковният орган и последната реколта вина — единствените местни съкровища. Тук-там върху избелялата боя на фасадите личали дупки от куршуми, но като цяло селото не било загубило очарованието си, придобито за толкова векове съществуване.

Жителите се събрали на площада, обкръжени от противниковите войници. Там, с окъсана униформа, с продънени ботуши и с неколкодневна брада, съветският комендант крачел пред групата, спирал пред всеки човек и се вглеждал в него. Никой не издържал на погледа му, всички стояли с наведена глава, свити, изчакващи, само Катарина вперила кротките си очи във военния и си бръкнала с пръст в носа.

— Малоумна ли е? — попитал офицерът и посочил момиченцето.

— По рождение си е такава — отвърнала госпожа Карле.

— Тогава няма смисъл да я водим. Оставете я тук.

— Не може да остане сама. Моля ви, нека дойде с нас…

— Както искате.

Под немощното пролетно слънце те чакали два часа прави, под прицела на оръжията. Старците се облягали на по-силните, децата спели — най-малките на ръцете на родителите си, докато най-сетне дали заповед да се тръгва и всички поели след джипа на коменданта. От двете им страни войниците ги подканяли да побързат — мудно пристъпяла тази колона начело с кмета и директора на училището — единствените официални лица, чиято власт все още се признавала, въпреки неотдавнашното военно поражение. Крачели мълчаливо и смутено, обръщали се да погледнат покривите на къщите си, надничащи между хълмовете, всеки се питал накъде ги водят, докато им станало ясно, че вървят към пленническия лагер, и сърцата им се свили на топка.

Ролф знаел пътя, защото често минавал оттам, когато ходели с Йохен да ловят смоци, да залагат капани за лисици или да търсят дърва. Понякога двамата братя сядали под дърветата срещу оградата от бодлива тел, под прикритието на гъсталаците. От такова голямо разстояние нямали добра видимост, та само слушали сирените и душели въздуха. Когато духнел вятър, същата особена миризма прониквала и в къщите, но, изглежда, никой не я усещал, защото никога не говорели за това. Сега Ролф Карле, както и всички други жители на селото, за първи път прекрачвал железните врати. Направило му впечатление колко е съсипана земята — лишена от всякаква растителност, суха като пустиня от безплоден прах, толкова различна от околните поля, покрити с нежна зелена тревица по това време на годината. Колоната се източила по дълга пътека, пресякла няколко огради от кълба бодлива тел, минала под контролните кули и площадките, където по-рано стояли картечниците, и най-сетне се озовала на голям квадратен плац. От едната му страна се издигали бараки без прозорци, от другата — тухлена постройка с комини, а в дъното — нужниците и бесилките. Пролетта се била спряла пред вратите на този затвор — вътре всичко било сиво, обвито в гъстата мъгла на една завинаги настанила се там зима. Селяните спрели до бараките. Били се вкупчили, докосвали се един друг, за да си придадат смелост, потиснати от това безмълвие, от тази пещерна тишина, от това небе, превърнато в пепел. По дадена от офицера команда войниците ги подкарали като стадо към главната сграда. И тогава всички ги съзрели. Там, на земята, били струпани цели дузини от тях, едни върху други, вклещени, разчекнати — планина от излинели дънери. Отначало не могли да повярват, че това са човешки тела, по-скоро приличали на кукли от някакъв зловещ театър, но руснаците ги забутали с прикладите на пушките си и те трябвало да се приближат, да помиришат, да видят, да допуснат тези изпити до кокал и слепи лица да се запечатат като с жигосано клеймо в паметта им. Всеки усещал бумтежа на сърцето си и никой не проговорил, защото нямало какво да се каже. Стояли заковани така няколко дълги минути, докато комендантът взел една лопата и я подал на кмета. Войниците раздали още инструменти.

— Започвайте да копаете — казал офицерът, без да повишава тон, почти шепнешком.

Пратили Катарина и по-малките деца да седнат под бесилките, докато другите работели. Ролф останал с Йохен. Земята била корава, дребни остри камъчета се забивали в пръстите и под ноктите му, но той не спирал, приведен, с паднала върху лицето коса, разтърсван от срам, който никога нямало да може да забрави и който щял да го преследва, докато е жив, като неумолим кошмар. Нито веднъж не вдигнал поглед. Чувал наоколо си само ударите на желязото о камъните, задъханото дишане, хлипането на някои жени.

Когато изкопали ямите, вече се било стъмнило. Ролф забелязал, че били запалили крушките по наблюдателните кули на охраната и че нощта просветляла. Руският офицер заповядал на хората от селото да отидат по двама да пренесат телата. Момчето си избърсало ръцете о панталона, изтрило си потта от челото и пристъпило с брат си Йохен към онова, което ги чакало. Със сподавен вик майка им се опитала да ги спре, но момчетата продължили напред, навели се и хванали един труп за глезените и за китките — гол, плешив, кожа и кости, лек, студен и трошлив като порцелан. Вдигнали го без усилие, вкопчили ръце в това вдървено тяло и закрачили към изкопаните на плаца гробове. Товарът им се полюшнал леко и главата паднала назад. Ролф се обърнал да погледне майка си, видял я, че повръща, прегъната на две, и му се приискало да й махне утешително, но ръцете му били заети.

Работата по погребението на пленниците завършила след полунощ. Запълнили ямите и ги покрили с пръст, но още не бил дошъл моментът да си тръгват. Войниците ги накарали да обходят бараките, да влязат в камерите на смъртта, да разгледат пещите и да минат под бесилките. Никой не посмял да се помоли за жертвите. Дълбоко в себе си те знаели, че от този миг нататък ще се мъчат да забравят, да изтръгнат този ужас от душите си, че ще решат да не го споменават никога с надежда, че времето и животът ще съумеят да го изличат. Най-сетне тръгнали да се прибират по домовете си — съвсем бавно, влачейки крака, грохнали. Последен вървял Ролф Карле. Той крачел между две редици скелети, всичките еднакви в безнадеждността на смъртта.

Седмица по-късно се появил Лукас Карле. Синът му Ролф не го познал — когато баща му отишъл на фронта, той бил още съвсем малък. А и мъжът, който влязъл ненадейно в кухнята тази вечер, никак не приличал на онзи от фотографията над камината. През годините, когато живял без баща, Ролф си бил измислил татко с героични измерения, облякъл го с униформа на авиатор, покрил му гърдите с ордени и медали и го превърнал в наперен и безстрашен воин с лъскави ботуши, в които едно дете можело да се огледа като в огледало. Създаденият образ изобщо не си схождал с човека, нахлул внезапно във всекидневието му тази вечер, така че не си и направил труда да го поздрави — сметнал го за просяк. Мъжът от снимката имал грижливо поддържани мустаци и очите му били оловносиви като зимни облаци, властни и студени. Онзи, който нахълтал в кухнята, носел прекалено голям за ръста си панталон, привързан с връв на кръста, скъсана куртка, мръсна кърпа около врата и вместо в ботуши с огледален блясък бил обут в парцалени навуща. Дребноват, избръснат надве-натри, с щръкнала коса, подстригана на фъндъци. Не, Ролф не го познавал. Останалата част от семейството обаче си го спомняла много точно. Щом го съзряла, майката си затулила устата с две ръце, Йохен скочил на крака, понечил да отстъпи назад и прекатурил стола, а Катарина изтичала да се скрие под масата — навик, който за дълго била изоставила, но който инстинктът й не бил забравил.

Лукас Карле се върнал не от носталгия по домашното огнище, тъй като никога не бил почувствал истинска принадлежност нито към това селище, нито към което и да е друго — бил единак и безотечественик, а защото го гонели глад и отчаяние и предпочел да рискува да попадне в ръцете на победилия неприятел, отколкото да продължи да се влачи през пущинаците. Не издържал повече. Дезертирал и се помъчил да оцелее, като се криел денем и се прокрадвал нощем. Отмъкнал документите на един убит войник, като възнамерявал да си смени името и да изличи миналото си, но скоро проумял, че из целия този опустошен континент няма къде да отиде. Споменът за селото с гиздавите му къщи, с бостаните, лозята и училището, където работил толкова години, не го привличал особено, но нямал друг избор. През войната получил няколко нашивки — не по заслуги за храброст, а за проявена жестокост. Сега бил друг човек, защото бил докоснал тинестото дъно на душата си и вече знаел на какво е способен. Веднъж достигнал двете крайности и дори преминал отвъд пределите и на злост, и на наслада, не смятал за особено завидна перспективата да се върне към предишния си живот и да се примири да преподава в една класна стая на група невъзпитани хлапаци. Умувал, че човекът е създаден да воюва, „историята показва, че напредък не се постига чрез насилие, стиснете зъби и удръжте, затворете очи и се хвърлете с главата напред — нали затова сме войници“. Натрупаното страдание не успяло да събуди у него никакъв копнеж за мир. По-скоро изковало в съзнанието му убеждението, че само барутът и кръвта могат да сътворят мъже, способни да доведат потъващия кораб на човечеството до сигурен пристан, изоставяйки във вълните слабите и безполезните, съгласно неумолимите закони на природата.

— Какво има? Не се ли радвате, че ме виждате? — казал той, като затворил вратата зад гърба си.

Отсъствието не било отслабило способността му да ужасява семейството си. Йохен понечил да каже нещо, но думите заседнали в гърдите му, та едва успял да издаде някакъв гърлен звук и застанал пред брат си, за да го предпази от незнайна опасност. Щом се окопитила, госпожа Карле отишла до раклата, извадила дълга бяла покривка и застлала масата, та бащата да не види Катарина и така може би да забрави за съществуването й. Лукас Карле хвърлил наоколо си бърз поглед, с който влязъл във владение на къщата и си възвърнал господството над семейството. Жена му му се сторила толкова тъпа, колкото я помнел отпреди, но още пазела непокътнати уплахата в очите и твърдия си задник. Йохен бил станал толкова висок и як момък, че той не могъл да проумее как не са взели младежа в юношеските полкове. Почти не познавал Ролф, но за миг схванал, че това момченце е израсло край майчините си поли и че трябва да бъде раздрусано, за да се отърси от вида си на глезена котка. Той щял да се заеме да го направи мъж.

— Приготви топла вода, за да се измия, Йохен. Има ли нещо за ядене в тая къща? А ти трябва да си Ролф… Я ела насам и подай ръка на баща си. Не чуваш ли какво ти говоря? Ела тук!

От тази вечер животът на Ролф се променил коренно. Въпреки войната и всички понесени лишения, той не знаел истински що е страх. Лукас Карле го научил. Детето си възвърнало спокойния сън едва години по-късно, когато намерили баща му да се поклаща, увиснал на едно дърво в гората.

Руските войници, които окупирали селото, били простодушни, бедни, сантиментални. Надвечер присядали с оръжията и бойното си снаряжение около голям огън, пеели песни и когато въздухът се изпълвал с думи от меките и благозвучни славянски наречия, някои плачели от мъка по родния край. Понякога се напивали и се карали или танцували до изтощение. Жителите на селото ги избягвали, но някои момичета отивали до лагера им със сведени очи и безмълвно се предлагали за малко храна. Никога не се връщали с празни ръце, въпреки че победителите гладували не по-малко от победените. Идвали да ги погледат и децата, удивени от езика им, от бойните им машини, от странните им привички и привлечени от един сержант с лице, набраздено от дълбоки белези от рани, който ги забавлявал с жонгльорски номера с четири ножа. Въпреки строгата забрана на майка си, Ролф се приближавал повече от другарите си и скоро вече седял редом със сержанта, мъчел се да разбере думите му и се усъвършенствал в подхвърлянето на ножове. За няколко дни руснаците изловили нацистките помагачи и укрилите се дезертьори и ги изправили пред военнополеви съд. Делата се разглеждали по съкратена процедура, защото нямало време за дълги формалности, и пред малко публика, защото хората били съсипани и не искали да слушат повече обвинения. Когато обаче дошъл ред на Лукас Карле, Йохен и Ролф влезли мълчешком и се снишили отзад в залата. Обвиняемият не успял да създаде впечатление, че се разкайва за извършените деяния, и се опитал да се оневини просто с това, че бил изпълнявал заповеди отгоре, че не бил отишъл на война, за да умува по нея, а за да я спечели. Сержантът жонгльор забелязал Ролф, дожаляло му за него и поискал да го изведе навън, но момчето не се помръднало от мястото си — упорствало да слуша до края. Едва ли е можело да обясни на този човек, че е побледняло не от съчувствие към баща си, а от тайно желание уликите да се окажат достатъчни, за да го изправят пред взвода за разстрел. Когато го осъдили на шест месеца принудителен труд в мините в Украйна, Йохен и Ролф сметнали, че наказанието му е прекалено леко, и тайно се помолили Лукас Карле да умре там далеч и никога да не се върне.

С идването на мира лишенията не свършили — намирането на храна продължило да бъде, както и в предишните години, първата им грижа. Йохен още едва сричал, но бил силен и упорит, и когато баща му заминал и барутът съсипал нивите, с изхранването на семейството се нагърбил той — цепел дърва, събирал черници и гъби и ги продавал, ловял зайци, яребици и лисици. Много скоро и Ролф се посветил на братовите си занимания и също отскачал до съседните селища, откъдето се връщал с дребна задигната плячка. Майка им изобщо не подозирала за тези им изяви. Дори в периодите, когато ставало най-тежко, тя се държала така, сякаш войната е далечен и чужд кошмар, с който тя няма нищо общо, и никога не престанала да втълпява собствените си нравствени норми на своите синове. Момчето така свикнало с усещането за празнота в стомаха, че и много по-късно, когато пазарите били отрупани с хранителни продукти от цял свят и на всеки ъгъл се продавали пържени картофи, бонбони и кренвирши, то продължавало да си мечтае за коравия комат хляб, скрит в една дупка между дъските под леглото му.

Госпожа Карле съумяла да запази здравомислието си и вярата в Бога до деня, когато мъжът й се завърнал от Украйна и отново се заселил за постоянно в дома. В този миг тя рухнала. Сякаш се свила и се обърнала навътре в тягостен диалог със самата себе си. Вечният й страх от него в крайна сметка я парализирал, жената не могла да намери отдушник за омразата си и тя я смазала. Продължила да изпълнява прилежно домакинските си задължения, блъскала се от сутрин до вечер, разправяла се с Катарина, шетала и на другите от семейството, но престанала да говори и да се усмихва и не стъпвала в църквата, защото повече не искала да коленичи пред този безжалостен Бог, който не се вслушал в справедливата й молба да прати Лукас Карле в ада. От друга страна, не се опитала да запази Йохен и Ролф от изстъпленията на баща им. Била обръгнала на крясъците, караниците и побоищата и те вече не предизвиквали никаква ответна реакция у нея. Сядала срещу прозореца с празен поглед и така забягвала към едно минало, където мъжа й го нямало, а тя все още била младо момиче, несполетяно от нещастието.

Карле поддържал теорията, че хората се делят на наковални и чукове, едни се раждат, за да бият, други — за да ги бият. То се знае, че желаел синовете му да станат чукове. Не допускал никаква слабост у тях, особено у Йохен, върху когото изпитвал своите методи на обучение. Побеснявал, когато вместо отговор момчето запелтечвало още повече и започвало да си гризе ноктите. В отчаянието си Йохен си представял нощем различни начини, за да се отърве веднъж завинаги от това мъчение, но на изгрев-слънце осъзнавал действителността, превивал врат и се подчинявал на баща си, без да смее да му се опълчи, макар че бил с двайсет сантиметра по-висок от него и силен като впрегатен кон. Покорството му свършило една зимна вечер, когато Лукас Карле замислил ново представление с червените ботинки. Момчетата вече били достатъчно големи, за да отгатнат какво означават тази натежала обстановка, тези напрегнати погледи, това заредено с прокоба мълчание. Както друг път, Карле заповядал на синовете си да ги оставят сами, да изведат Катарина, да се приберат в стаята си и да не се връщат по никакъв повод. Преди да излязат, Йохен и Ролф успели да съзрат израза на ужас в очите на майка си и да забележат, че трепери. След малко, застинали в леглата си, те чули оглушителния вой на пуснатата до краен предел музика.

— Ще отида да видя какво й прави на мама — решил Ролф, когато не могъл повече да издържи на увереността, че зад вратата на коридора се повтаря кошмар, обитавал тази къща открай време.

— Ти стой мирен! Ще отида аз, нали съм по-големият — обадил се Йохен.

И вместо да се свре под завивките, както бил постъпвал цял живот, той станал с помътняло съзнание, обул си панталоните, облякъл якето, сложил вълнения калпак и нахлузил ботушите за сняг. Дооправил се с отмерени движения, после излязъл, прекосил коридора и се опитал да отвори вратата на гостната, но тя била залостена отвътре с резе. Също тъй бавно и отмерено, както залагал капаните си или цепел дърва, той замахнал с крак и с точен ритник избил железата. По пижама и бос, Ролф бил последвал брат си и когато вратата се отворила, видял майка си съвсем гола, щръкнала в нелепи червени ботинки с висок ток. Лукас Карле им изкрещял свирепо да се разкарат веднага, но Йохен влязъл, заобиколил масата, отстранил жената, която понечила да го задържи, и пристъпил толкова решително към мъжа, че онзи се заотдръпвал страхливо. Йохен стоварил юмрука си в лицето му, от удара със сила на чук баща му направо излетял и се повалил върху бюфета, който рухнал с грохот на цепещо се на трески дърво и счупени чинии. Ролф изгледал неподвижното тяло на пода, преглътнал, отишъл в стаята си, взел едно одеяло и се върнал да загърне майка си.

— Сбогом, мамо — казал Йохен от пътната врата, но не посмял да я погледне в очите.

— Сбогом, сине — промълвила тя с облекчение. Поне едно от децата й щяло да се отърве.

На другия ден Ролф подгънал крачолите на братовия си дълъг панталон и го обул, за да заведе баща си в болницата. Там му наместили челюстта. Седмици наред не можел да говори и трябвало да го хранят с течности през пипетка. Щом най-големият й син напуснал дома, госпожа Карле се потопила окончателно в своето отвращение от живота и Ролф трябвало сам да излиза наглава с този омразен и страшен човек.

Катарина имала катеричи поглед и напълно безпаметна душа. Умеела да се храни сама, да обажда, щом й се приходи по нужда, и да изтичва да се скрие под масата, когато се прибирал баща й, ала това било всичко, което могла да научи. Ролф все гледал да й подари някое дребно съкровище — я бръмбар, я гладко камъче, я орех, който той отварял внимателно, за да извади ядката цяла. Тя му се отплащала с безгранична преданост. Чакала го по цял ден и щом чуела стъпките му и видела лицето му, наведено между краката на столовете, радостно издавала глух звук, като повик на чайка. С часове стояла под голямата маса, неподвижна, защитена от грубото дърво, докато баща й излизал или заспивал и някой я изкарвал оттам. Свикнала да преживява дните си там, в своето скривалище, и да дебне стъпките, които се приближавали или отдалечавали. Понякога не искала да излиза, дори да нямало опасност. Тогава майка й подавала нощното гърне, а Ролф вземал одеяло и се пъхвал под масата, прегръщал я и двамата прекарвали нощта така, сгушени един до друг. Често, когато Лукас Карле сядал да яде, краката му докосвали децата под масата — неми, неподвижни, хванати за ръка, уединени в това гнездо, където звуците, миризмите и чуждите присъствия достигали до тях приглушени — имали чувството, че все едно са под вода. Толкова живот прекарали там братът и сестрата, че Ролф запазил спомена за млечно матовата светлина под покривката, и много години по-късно, на другия край на света, един ден се събудил разплакан под бялата мрежа против комари, оградила леглото, на което той спял с любимата си.

III

Една вечер на Коледа, когато аз бях към шестгодишна, майка ми глътна пилешка кост. Постоянно отдаден на неутолимата си алчност да притежава все повече и повече знания, професорът не си позволяваше отдих нито на този, нито на който и да било друг празник. Прислужниците в къщата обаче всяка година си правеха тържество на Бъдни вечер. В кухнята натъкмяваха макет на Рождество Христово с груби глинени фигурки, пееха коледни песни и всички ми правеха по някакъв подарък. Няколко дни предварително започваха да приготвят една местна гозба, измислена някога от робите. В колониалната епоха заможните семейства се събирали на двайсет и четвърти декември около голяма трапеза. Остатъците от банкета на господарите отивали в паниците на слугите, които накълцвали всичко на плънка, увивали я в царевично тесто и бананови листа и я варели в големи тенджери. Такова вкусно ястие ставало, че рецептата просъществувала през вековете и още се повтаря всяка година, въпреки че вече никой не разчита от вечерята на богатите да остане нещо и че всяка съставка трябва да се готви поотделно, което е изтощителна работа. В най-задния двор на къщата прислужниците на професор Джоунс отглеждаха кокошки, пуйки и едно прасе, което угояваха цяла година за този единствен случай на стомашна разюзданост. Седмица по-рано започваха да тъпчат орехови ядки и по малко ром в гушите на птиците и да карат прасето да се налива с цели литри мляко с нерафинирана захар и подправки, та когато го сготвят, да му е крехко месото. Докато жените избираха най-дъхавите листа и подготвяха тенджерите и огнищата, мъжете колеха животните всред оргия от кръв, перушина и прасешко квичене и в крайна сметка всички се напиваха от алкохол и смърт, пресищаха се от опитване на месата и гъстия бульон от всички тия врящи вкуснотии, пееха до прегракване и в празничен ритъм песни в прослава на Младенеца, докато в другото крило на къщата за професор Джоунс това си беше ден като всички останали в годината и той изобщо не забелязваше, че празнуваме Коледа. Злополучната кост преминала по недоглеждане в тестото и майка ми я усетила едва когато й се забила в гърлото. След няколко часа започна да плюе кръв и на третия ден угасна, без да се вайка и охка — така както бе живяла. Аз бях до нея и не съм забравила този момент, защото оттогава ми се налага постоянно да изострям докрай възприятията си, за да не ми се изгуби тя в неведомия свят на сенките, които, ако не мислиш безспир за тях, стават невъзвратими.

За да не ме изплаши, умря без страх. Може би пилешката кост й разкъса нещо жизненоважно и тя се обезкърви отвътре — не зная. Като разбра, че животът й си отива, затвори се с мен в нашата стая в двора, за да сме заедно до края. Бавно, за да не ускори смъртта, тя се изми с вода и сапун, за да пропъди миризмата на мускус, която започваше да я притеснява, среса и сплете дългата си коса, облече си бяла роба, която бе ушила в следобедните часове за почивка, и легна на същия сламеник, на който ме бе заченала с един отровен от змия индианец. Въпреки че тогава не схванах смисъла на тази церемония, аз я проследих толкова внимателно, че още си спомням всяко движение, което тя правеше.

— Няма смърт, дъще. Хората умират едва тогава, когато ги забравят — обясни майка ми малко преди да си замине от този свят. — Ако можеш да ме запомниш, винаги ще бъда до теб.

— Ще си спомням за тебе — обещах й аз.

— А сега иди да повикаш твоята Кръстница.

Отидох да потърся готвачката — едрата мулатка, която помогнала да се родя и когато му дошло времето, ме завела до кръщелния купел.

— Грижи се за момиченцето ми, кумице. На теб го оставям — помоли я майка ми и незабелязано избърса потеклата по брадичката й струйка кръв.

После ме хвана за ръката и ми каза с очи колко ме обича, докато погледът й се замъгли и животът й се скъса безшумно. За няколко мига ми се стори, че нещо прозрачно се рее в неподвижния въздух в стаята, осветява го със синьо сияние и го напоява с дъх на мускус, но тутакси всичко отново си стана обикновено. Въздухът — само въздух, светлината — все същата жълта, мирисът — отново обичайният всекидневен мирис. Обгърнах лицето й и занареждах „мамо, мамо“, сепната от това ново мълчание, което се бе вселило между двете ни.

— Всички умират, не е чак толкова голяма работа — каза Кръстница ми и с три замаха на ножицата й отряза косата с мисъл да я продаде по-късно в един магазин за перуки. — Хайде да я изнесем оттук, преди господарят да я открие и да ме накара да я отнеса в лабораторията.

Поех тази дълга плитка, увих си я около врата и се сгуших в един ъгъл с глава между коленете си. Не плачех със сълзи, защото още не знаех колко много съм загубила. Така стоях часове наред, може би цялата нощ, докато влязоха двама мъже, загърнаха тялото в единствената завивка от леглото и го отнесоха, без да кажат и дума. И тогава цялото пространство наоколо ми се зае от безпощадна пустота.

След като замина скромната погребална кола, Кръстница ми дойде да ме потърси. Трябваше да запали кибритена клечка, за да ме види, защото стаята тънеше в мрак, крушката на лампата беше изгоряла и утрото сякаш бе спряло на прага на вратата. Завари ме свита на кълбо в един ъгъл — като дребна, неясно очертана фигурка на пода — и ме повика два пъти по име и презиме, за да ме върне в действителността: „Ева Луна, Ева Луна!“ На светлината на трепкащото пламъче аз видях големите й крака в чехлите и подгъва на памучната й рокля, вдигнах очи и срещнах влажния й поглед. Тя ми се усмихна в мига, когато угасваше плахото огънче на клечката. После усетих, че се навежда в тъмното, взема ме с пълните си ръце, слага ме на скута си и ме залюлява, за да ме приспи с кротките си африкански жалби.

— Да беше мъж, щеше да тръгнеш на училище, а после да следваш за адвокат, та да ми осигуриш хляба на старини. Адвокатин да си на тоя свят — те най-много изкарват, и то защото знаят как да ти оплетат нещата. Размътват водата, та да ги бие парата — разправяше Кръстница.

Твърдеше, че да си мъж е по-добре, защото и най-загубеният си има жена, на която да заповядва, и след години стигнах до заключението, че е била права, макар че и сега още не мога да си се представя в мъжко тяло, с косми по лицето, със заповеднически нрав и с нещо безконтролно под пъпа, мястото на което, право да си кажа, не бих могла да определя много точно. Кръстница ми ме обичаше посвоему и не ми показваше обичта си само защото сметна, че трябва да ме възпитава строго, а и защото рано си загуби ума. По онова време тя не беше днешната развалина. Беше наперена мургава жена с пищни гърди, тънка талия и едър задник — като буца под полите й. Когато излизаше на улицата, мъжете се обръщаха подире й, задяваха я с просташки комплименти, опитваха се да я ощипят и тя не си отдръпваше задника, но ги възнаграждаваше, като здравата ги халосваше с чантата — „какво си въобразяваш, нахален негър такъв“, — и се смееше, за да си покаже златния зъб. Къпеше се всяка вечер права в едно корито, като се поливаше с кана и се триеше с насапунисан парцал, сменяше си блузата по два пъти на ден, пръскаше се с розова вода, миеше си косата с яйце и зъбите със сол, за да лъщят. От нея се носеше силна сладникава миризма, която всичката розова вода и сапунът не успяваха да смекчат. Много обичах тази миризма, защото ми напомняше за карамелизирано мляко. Аз й помагах при къпането — поливах й гърба и се прехласвах по това мургаво тяло, по моравите зърна на гърдите, по слабините с къдрави косми, по бедрата, еластично меки като коженото кресло на баклавички, в което крееше професор Джоунс. Тя се галеше сластно с парцала и се усмихваше, горда с изобилната си плът. Вървеше с предизвикателно изящество, много изправена, в ритъма на някаква скрита музика, която носеше в себе си. Всичко останало у нея беше грубовато, дори смехът и плачът. Ядосваше се за щяло и нещяло и размахваше вестници във въздуха, които при евентуално пряко попадение върху мен имаха ефекта на оръдеен изстрел. Така, без да иска, ми спука веднъж тъпанчето на едното ухо. Въпреки че не можеше да понася мумиите, тя работи като готвачка на доктора дълги години с мизерна заплата, която изразходваше най-вече за тютюн и за ром. Пое грижата за мен, защото се бе нагърбила с дълг, по-свят от кръвната връзка. „Изоставиш ли дете, на което си кръстница, няма прошка за тебе, по-лошо е, отколкото да изоставиш собствена рожба — казваше тя. — Мое задължение е да те отгледам добра, чиста и работна, че за това ще ми потърсят сметка в деня на Страшния съд.“ Майка ми не вярваше във вродени грехове и затова не сметнала за нужно да ме кръщават в църква, но Кръстница била непреклонна и упорито й натяквала по този въпрос. „Хубаво, кумице, щом е за твой хатър, прави каквото искаш, само недей да сменяш името, което й избрах“, съгласила се най-сетне Консуело. Мулатката три месеца не пушила и не пила, за да скъта настрана няколко монети, и в уречения ден ми купила тюлена рокля, ягодова на цвят, натъкмила ми панделка връз няколкото рехави косъма, които увенчавали главата ми, напръскала ме с розова вода и ме занесла на ръце в църквата. Имам снимка от кръщенето — приличам на весел пакет, в какъвто се поднася подарък за рожден ден. Парите не й стигнали и за служба, та си я платила в натура — направила пълна оборка на храма, от измитане на всички подове до почистване на украшенията с креда и излъскване с восък на дървените скамейки. Така съм била кръстена на истинска пищна церемония — като богаташко момиченце.

— Ако не бях аз, още щеше да си езичница. Не са ли миропомазани както си му е редът, и най-невинните младенци стигат само до преддверието на рая и оттам за тях няма мърдане повече — напомняше ми винаги Кръстница. — Друга на мое място щеше да те продаде. Момичетата със светли очи много се харчат, разправят, че американците ги купували и си ги отвеждали в своята страна, но аз поех обет пред майка ти и ако не го изпълня, има да вра в казаните на ада.

Тя смяташе, че границите между доброто и злото са много отчетливи, и беше решена да ме предпази от разхайтване, като прилага бой — единственият метод, който познаваше, защото и нея бяха възпитали по него. Идеята, че играта или нежността се отразява добре на децата, е по-ново откритие, на нея тя никога не мина през ум. Помъчи се да ме научи да работя бързо, без да губя време в мечтания, разсеяният вид и мудната крачка я дразнеха, искаше да ме види, че тичам, когато съм получила нареждане да свърша нещо. „Главата ти е пълна с бръмбари, а прасците ти — с памук“, казваше и ми разтриваше краката с емулсия „Скот“ — страшно евтин, но много нашумял тонизиращ препарат с основна съставка рибено масло, който според рекламата бил едва ли не философският камък на възстановителното медикаментозно лечение.

Мозъкът на Кръстница беше леко увреден от рома. Тя вярваше в католическите светци, в други от африкански произход и в трети, измислени от самата нея. В стаята си беше издигнала малък олтар, където до светената вода се мъдреха един до друг фетиши на религията вуду, снимката на покойния й баща и един бюст, който тя смяташе, че е на свети Христофор, но по-късно аз открих, че е на Бетховен, макар че никога не съм се опитвала да я изведа от заблудата й по въпроса, тъй като той и без това си е най-големият чудотворец в нейния олтар. Тя непрестанно говореше със своите божества ту високопарно, ту непринудено, с молби за дребни услуги, а по-късно, когато се пристрасти към телефона, им се обаждаше на небето и тълкуваше бръмченето на апарата като иносказателен отговор на божествените й събеседници. Чрез този способ получаваше напътствия от обитателите на небесните селения, които безпокоеше за щяло и нещяло. Беше ревностна поклонничка на свети Бенедикт — рус хубавец бохем, когото жените не оставяли на мира, докато най-сетне му дошло до гуша, заврял си лицето над жаравата в огнище, обгорял като цепеница и едва тогава успял спокойно да се посвети на Бога и на правене на чудеса, освободен от оная непрекъснато увиснала за туниката му тълпа развратници. На него тя се молеше, за да й минава по-лесно махмурлукът. Беше веща по изтезания и страшна смърт, де що мъченик и света Дева имаше в католическия календар, на всичките им знаеше кончината и винаги беше готова да ми я разкаже. Аз я слушах в нездрав ужас и все я молех за още подробности. Най-много обичах мъчението на света Луция, все него исках да ми разказва, и то най-обстойно — защо Луция отхвърлила влюбения в нея император, как й извадили очите, наистина ли зениците й отправили искрящ поглед от сребърния поднос, където се мъдрели като две самотни яйца, и ослепили императора, а в това време на нея й излезли две разкошни сини очи, много по-красиви от първородните.

Вярата на клетата ми Кръстница беше непоклатима и никое по-сетнешно нещастие не можа да я сломи. Неотдавна, когато насам дойде папата, аз издействах разрешение да я изведа временно от санаториума, защото щеше да е жалко да не види как негово светейшество проповядва в бяла одежда и със златен кръст своите недоказуеми възгледи — било на съвършен испански, било на индиански диалект, според както налага случаят. Като го съзря да приближава в своя аквариум от бронирано стъкло по току-що боядисаните улици, сред цветя, възторжени възгласи, знаменца и телохранители, Кръстница ми, вече на съвсем преклонна възраст, падна на колене, убедена, че пророк Илия е тръгнал на туристическа обиколка. Уплаших се, че тълпата ще я прегази, и поисках да я изведа оттам, но тя не се помръдна, докато не й купих косъм от главата на папата като реликва. Тия дни много хора станаха добри, някои обещаха да опростят заемите на длъжниците си или да не отварят дума за класова борба или за противозачатъчни средства, за да не дават поводи на светия отец да си разваля настроението, но аз, право да си кажа, не се прехласнах по високопоставения гост, защото не хранех приятни спомени за религията. Когато бях малка, една неделя Кръстница ме заведе в енорийската църква и ме накара да коленича в дървена кабинка със завески. Бях непохватна в пръстите и не успявах да ги кръстосам, както тя ме беше учила. През едно зарешетено прозорче ме лъхна остър дъх: „изповядай ми греховете си“, заповяда ми той и аз тутакси забравих всички онези, които си бях измислила, не ми дойде наум какво да отговоря, припряно се опитах да изкопая някой, ако ще и най-незначителен, но не се сетих и за най-дребен.

— Пипаш ли се по тялото?

— Да… — Често ли, дъще?

— Всеки ден.

— Всеки ден! По колко пъти?

— Не си водя сметка… по много пъти…

— Това е тежко прегрешение в очите Господни!

— Не знаех, отче. А ако си слагам ръкавици, пак ли е грях?

— Ръкавици! Чуваш ли се какво приказваш, никаквице? Ти подиграваш ли ми се?

— Не, не… — смотолевих аз потресена, като разсъдих, че и без това би ми било трудно да си мия лицето или зъбите или да се реша с ръкавици.

— Обещай, че повече няма да правиш това. Да е невинно и непокварено — няма по-големи добродетели за едно момиче. Ще прочетеш петстотин пъти молитвата „Аве, Мария“ за покаяние, та Господ да ти прости.

— Не мога, отче — отвърнах аз, защото умеех да смятам само до двайсет.

— Как така не можеш! — изръмжа свещеникът и дъжд от слюнки премина през изповедалнята и се изля отгоре ми.

Побягнах навън, но Кръстница ме сграбчи, хвана ме за ухото и се заприказва с духовника, че най-разумно ще е да ми се намери работа, преди характерът ми да се изкриви още повече и душата ми да се доизврати.

След смъртта на майка ми дойде ред на професор Джоунс. Той умря от старост, разочарован от света и от собствената си мъдрост, но бих се заклела, че умря, без да се мъчи. Поради невъзможността да се самобалсамира и да заеме достойно място сред английските си мебели и книгите, в своето завещание той се разпореди тленните му останки да бъдат изпратени в далечния му роден град, защото не искаше да свърши в местното гробище, покрит с чужд прах, под безмилостно слънце и в обкръжението на кой знае каква паплач, както казваше. Докато береше душа под вентилатора в спалнята си и вреше в потта на парализата, край него бяхме само духовникът с Библията и аз. Отърсих се окончателно от страха, който той ми внушаваше, когато разбрах, че не може вече да се движи без чужда помощ, и когато гръмотевичният му глас се смени от безкрайно пъхтене на умиращ.

В тази затворена за света къща, където смъртта се беше настанила на воля, откакто докторът бе започнал своите опити, аз скитосвах без надзор. Дисциплината на прислужниците се разхлаби веднага щом професорът изгуби способността да излиза от стаята си, за да ги хока от инвалидната си количка и да ги тормози с противоречащи си едно на друго нареждания. Виждах ги как при всяко свое излизане отнасят сребърните прибори, килимите, картините и дори стъклениците, в които ученият държеше разтворите за формулите си. Вече никой не застилаше масата на господаря с колосани покривки, нито слагаше на нея излъскани до блясък сервизи, никой не палеше полилеите и не му подаваше лулата. Кръстница ми заряза задълженията си в кухнята и претупваше обедите и вечерите с печени банани, ориз и пържена риба. Другите загърбиха работата си по поддържането на чистота, тъй че мръсотията и влагата плъзнаха по стените и по дъсчените подове. Никой не се занимаваше с градината от злополучния случай със змията сурукуку преди години и в резултат на пълното й занемаряване малко оставаше избуялата стръвна растителност да погълне къщата и да превземе тротоара. Прислужниците спяха следобед, правеха си разходки навън по всяко време, наливаха се с ром и по цял ден държаха включено едно радио, от което се носеха оглушителните звуци на болеро, кумбия и ранчера[1]. Клетият професор, който по времето, когато се радваше на добро здраве, понасяше единствено плочите си с класическа музика, сега се късаше от яд при тая дандания и напразно увисваше на шнура на звънчето, за да вика слугите — никой не откликваше. Кръстница ми се качваше в стаята му само когато той спеше, за да го ръси с отмъкната от църквата светена вода, защото смяташе, че ще е голямо безобразие, ако го остави да умре непричестен като просяк.

Онази сутрин, когато една от слугините отвори на протестантския пастор само по сутиен и гащи, защото й станало много горещо, реших, че разпуснатостта вече е достигнала своя връх и че е безсмислено да продължавам да се държа на благоразумно разстояние от господаря. Оттогава започнах често да го навестявам — отначало само надничах през вратата, но постепенно се престраших и взех да прекрачвам прага на стаята му, докато най-сетне стигнах дотам, че играех върху леглото му. Застоявах се по цели часове при стареца, мъчех се да установя словесна връзка с него, докато най-после започнах да разбирам шепота му на полупарализиран чужденец. Когато бях до него, професорът сякаш забравяше за малко унижението на агонията си и мъките на неподвижността. Аз вадех книгите от свещените им полици и ги държах пред него, за да може да ги чете. Някои бяха написани на латински, но той ми ги превеждаше, като се преструваше на очарован, че ме има за своя ученичка, а гласно се тюхкаше, че по-рано не си е дал сметка за моето присъствие в къщата му. Може би никога не беше докосвал дете и откри прекалено късно, че е имал призвание за дядо…

— Откъде се взе това момиче? — питаше той, предъвквайки въздуха. — Дъщеря ли ми е, внучка ли или халюцинация на болния ми мозък? Уж е мургава, пък очите й приличат на моите… Ела насам, дете, да те погледам отблизо.

В съзнанието си той не можеше да ме свърже с Консуело, макар че добре си спомняше жената, която му бе прислужвала повече от двайсет години и която веднъж се подула като цепелин — остра стомашна криза поради нарушено храносмилане. Често ми говореше за нея, убеден, че последните му мигове са щели да бъдат различни, ако тя е стояла до леглото му. Тя нямало да му измени, казваше.

Аз му слагах топчета от памук в ушите, за да не го подлудяват песните и радионовелите, миех го и му подлагах сгънати пешкири под тялото, за да не подмокря дюшека, проветрявах му стаята и го хранех в устата с бебешка кашица. Това старче със сребърна брада беше моята кукла. Веднъж го чух да казва на пастора, че за него аз съм по-важна от всички направени дотогава научни открития. Излъгах го за някои неща — че има многобройно семейство, което го чака в родината му, че е дядо на няколко внуци и че притежава градина, отрупана с цветя. В библиотеката имаше балсамирана пума — един от първите експерименти на учения с чудотворната течност. Довлякох я до неговата стая, оставих я до краката на леглото и му съобщих, че това е любимото му куче, нима не си спомня за него? Нещастният звяр имаше умърлушен вид.

— Отбележете в завещанието ми, пасторе. Искам това момиче да ми стане пълна наследница. Всичко ще бъде нейно, когато умра — смогна да изрече той на половинчатия си език на духовника, който го посещаваше почти всеки ден и със своите заплахи за вечност не го оставяше да умре на мира.

Кръстница ми сложи походно легло до кревата на умиращия. Една сутрин болният осъмна по-блед и по-изтощен от друг път, не изпи кафето с мляко, което се опитах да му дам, но се остави да го измия, да му среша брадата, да го преоблека в чиста нощница и да го поръся с одеколон. Лежа до обед, закрил глава с големите си възглавници, мълчалив, загледан към прозореца. Отказа кашата за обед и като го наместих удобно за следобеден сън, ме помоли да полегна до него и да си мълча. Докато двамата се бяхме унесли в блажен сън, животът му угасна.

Пасторът дойде надвечер и се нагърби с всичко, което трябваше да се урежда. Нецелесъобразно беше да се изпраща тялото в родната му страна, особено като нямаше никой заинтересован да го получи, тъй че той пренебрегна нарежданията на доктора и накара да го погребат без големи церемонии. На това вяло погребение присъствахме само прислужниците, защото новите постижения на науката бяха подронили авторитета на професор Джоунс и никой не си направи труда да го придружи до гробището, въпреки че вестниците поместиха новината. След толкова години отчуждение малцина си спомняха за него и сегиз-тогиз някой и друг студент по медицина отваряше дума за професора само за да се надсмее над ударите му с тояги за стимулиране на умствените способности, над неговите насекоми за борба с рака и над неговата течност за запазване на трупове.

Със смъртта на господаря светът, в който бях живяла, се срути. Пасторът направи опис на имуществото и си го присвои с довода, че напоследък ученият си бил изгубил разсъдъка и не бил способен да взема решения. Всичко бе отнесено в неговата църква, с изключение на пумата, с която не поисках да се разделя, защото я бях яздила от най-ранно детство, и след като толкова дълго внушавах на болния, че това е куче, най-сетне и сама бях повярвала, че е. Когато носачите понечиха да я качат в камиона, аз затропах като пощуряла и като ме видя, че надавам писъци с разпенена уста, духовникът предпочете да отстъпи. Предполагам и друго — никой не сметна, че може да извлече полза от такова животно, така че успях да го запазя. Къщата не можа да се продаде, защото никой не прояви желание да я купи. Беше белязана с клеймото на експериментите на професор Джоунс и в крайна сметка бе изоставена на произвола на съдбата. Още си стои там. С годините се превърна в свърталище на страх, където момчетата подлагат на изпитание мъжествеността си, като остават вътре цяла нощ сред скърцане на врати, топуркане на мишки и ридания на умрели души. Мумиите от лабораторията бяха пренесени в Медицинския факултет, където дълго стояха захвърлени в един ъгъл, докато, не щеш ли, някои пак се запалиха да открият тайната формула на доктора и три поколения студенти рязаха парчета от тях и ги прекарваха през разни уреди и машини, докато превърнаха творенията на професора в жалка кайма.

Пасторът уволни прислугата и заключи къщата. Така аз напуснах дома, където се бях родила, понесла пумата за задните лапи, докато Кръстница ми я носеше за предните.

— Вече си голяма и не мога да те издържам. Сега ще се хванеш на работа — хем да си изкарваш хляба, хем да заякнеш, друг път няма — каза Кръстница ми. Аз бях на седем години.

Кръстница чакаше в кухнята, седнала на плетен стол, с изправен гръб, с обшита с мъниста пластмасова чанта в скута, гърдите й се показваха до половината от деколтето на блузата, бедрата й не се побираха на седалката. Аз стоях права до нея и оглеждах с крайчеца на окото железните съдини, ръждясалия хладилник, изтегналите се под масата котки, долапа с телена решетка, в която се блъскаха мухите. Бях напуснала къщата на професор Джоунс преди два дни и още не можех да се окопитя от объркването си. За няколко часа станах навъсена и дръпната. Не исках да говоря с никого. Сядах в някой ъгъл, захлупвах лицето си с две ръце и тогава, както и сега, се появяваше майка ми, вярна на обещанието си да продължи да живее, докато аз си спомням за нея. Сред тенджерите в тази чужда кухня се суетеше мършава и грубовата негърка, която ни оглеждаше подозрително.

— Ваша дъщеря ли е момичето? — попита тя.

— Как ще е моя, не я ли виждате каква й е боята? — отвърна Кръстница.

— На кого е тогава?

— Кръщелница ми е. Водя я за работа.

Вратата се отвори и влезе стопанката на дома — дребна жена със сложна прическа от кок и навити на ролки къдрици, облечена в строг траур. На шията й висеше голям златен медальон като нагръдник на посланик.

— Ела насам да те огледам — заповяда ми тя, но мене сякаш ме бяха приковали о пода, не можах да се помръдна и се наложи Кръстница да ме побутне напред, та господарката да ме прегледа — косата за въшки, ноктите за напречни линии, присъщи на епилептиците, зъбите, ушите, кожата, мускулите на ръцете и на краката. — Има ли глисти?

— Не, госпожо, чиста е отвътре и отвън.

— Хилава ми се вижда.

— От известно време няма апетит, но вие не се притеснявайте — много е чевръста в работата. Бързо се научава — сече й пипето.

— Ревлива ли е?

— Не се разплака дори когато погребахме майка й. Бог да я прости.

— Ще остане един месец на пробна работа — отсече господарката и излезе, без да се сбогува.

Кръстница ми даде последни напътствия: „Недей си вири носа, внимавай да не счупиш нещо, не се наливай с вода по вечерно време, че ще подмокриш кревата, дръж се прилично и бъди послушна.“

Понечи да ме целуне, но размисли, погали ме непохватно по главата, обърна се кръгом и си тръгна през черния вход с твърда крачка, но аз долових, че й е мъчно. Винаги бяхме живели заедно, за първи път се разделяхме. Останах на мястото си, загледана в стената. Готвачката доизпържи няколко резена банан, хвана ме за раменете и ме сложи на един стол, после седна до мен и се усмихна.

— Значи ти си новата слугиня… Добре, птиченце, а сега яж. — И тикна една чиния отпреде ми. — Казват ми Елвира, родила съм се край морето в неделя, на двайсет и девети май, но годината не си спомням. Цял живот друго не съм вършила, само съм работила и както виждам, това ще е и твоят път. Имам си и добри, и лоши привички, но ще се сдружим, ако не си вироглава, защото винаги ми се е искало да си имам внуци, но Господ отреди да съм толкова бедна, че дори със семейство не се сподобих.

Този ден за мен започна нов живот. Къщата, където ме взеха на работа, беше претъпкана с мебели, картини, статуетки, мраморни саксии с папрати, но тези красиви вещи не смогваха да скрият зеленясалите тръби, петната от влага по стените, годинясалата прах под леглата и зад шкафовете. Всичко ми се струваше мръсно, съвсем различно от къщата на професор Джоунс, който, преди да получи мозъчен удар, току запълзяваше по пода и проверяваше с пръст всяко ъгълче за прах. Тук миришеше на развалени пъпеши, беше горещо и задушно, въпреки че капаците на прозорците бяха затворени, за да не влиза слънце. Собствениците бяха брат и сестра, той стар ерген, тя стара мома — жената с медальона и един шейсетгодишен дебелак с голям месест нос на дупки, татуиран с арабеска от сини вени. Елвира ми разказа, че господарката била прекарала голяма част от живота си в един нотариат, където мълчаливо пишела и все повече и повече се пръскала от желание да изкрещи — желание, което едва сега, пенсионирана и у дома си, можеше да задоволява. По цял ден тя издаваше заповеди с мутиращ глас, прицелила в нас показалец, нетърпящ противоречие, неуморима в усърдието си да хока, ядосана на света и на самата себе си. Брат й не се месеше — той просто си четеше вестника и най-вече хрониката за конните състезания, пиеше, дремеше в един люлеещ се стол в коридора или се разхождаше по пижама, като тътрузеше чехли по плочките и се чешеше между краката. Привечер се събуждаше от дневната си летаргия, обличаше се и излизаше да играе домино по кафенетата. Това се повтаряше почти всяка вечер, освен в неделя — тогава ходеше на хиподрума, за да загуби спечеленото през седмицата. Там живееха и една слугиня с едър кокал и мозък на канарче, която се трепеше от работа от сутрин до вечер и по времето за следобедна почивка изчезваше в стаята на стария ерген, готвачката, котките и един умърлушен и проскубан папагал.

Господарката нареди на Елвира да ме изкъпе с обеззаразяващ сапун и да изгори всичките ми дрехи. Не ме острига до кожа, както се практикуваше тогава със слугинчетата, за да не въшлясват, защото брат й се възпротиви. Мъжът с нос в ягодов цвят приказваше благо, често се усмихваше и ми беше симпатичен дори когато бе пиян. Смили се над моята неприязън към ножиците и успя да спаси дългата ми коса, която майка ми толкова обичаше да разресва. Странно, не мога да си спомня името му… В тази къща аз носех престилка, саморъчно ушита от господарката на нейната машина, и ходех боса. Като изтече първият, изпитателен месец, ми се обясни, че трябва да залягам повече над работата, защото сега ще съм на заплата. Така и не я видях никога тая заплата — получаваше я Кръстница ми, на всеки петнайсет дни. Отначало очаквах посещенията й с нетърпение и щом влезеше, й се увесвах за роклята и я молех да ме отведе оттук, но после свикнах, сдуших се с Елвира и се сприятелих с котките и с птицата. Когато господарката ми изми устата с хлебна сода, за да се отърся от привичката да си мърморя през зъби, престанах да говоря с майка си на глас, но продължих да си приказвам с нея скришом. Имаше много работа, къщата приличаше на прокълната заседнала каравела — колкото и да въртяхме метлата и четката, все не смогвахме да изчистим подозрителния мухъл, който настъпваше по стените. Храната не беше нито разнообразна, нито обилна, но Елвира криеше каквото останеше от господарите и ми го даваше на закуска, защото беше слушала по радиото, че е добре човек да започва работния ден с пълен стомах — „да ти се отлага в мозъка, та един ден да станеш умна глава, птиченце“, казваше ми тя. Старата мома придиряше за всичко, дори за най-дребните неща: „Днес ще минеш двора с креолин, да не забравиш да изгладиш салфетките и внимавай да не ги изгориш, ще измиеш прозорците с вестници и оцет и като свършиш, ще дойдеш да те науча как да лъскаш обувките на господаря.“ Аз изпълнявах каквото ми заръчваше, но не се трепех от бързане — скоро открих, че ако се помайвам с мярка, по цял ден мога да не върша почти нищо. Жената с медальона започваше да раздава нареждания още щом станеше рано сутринта, и оттогава не се разделяше с черните си дрехи за насложени един връз друг поводи за траур, с медальона и със сложната си прическа, но се оплиташе в собствените си наставления, та лесно можеше да бъде подвеждана. Брат й почти не се интересуваше от домакинските въпроси, запълваше си живота с конните състезания — проучваше родословните дървета на животните, правеше изчисления по закона за вероятностите и пиеше, за да се разтушава за провалите си при залаганията. Сегиз-тогиз носът му ставаше като патладжан и тогава ме викаше да му помогна да си легне в кревата и да скрия празните бутилки. Що се отнася до слугинята, тя изобщо не държеше да се сближи с никого, най-малко пък с мен. Единствено Елвира проявяваше грижа към мен, караше ме да се храня, въвеждаше ме в домакинството, отменяше ме в най-тежката работа. Прекарвахме часове наред в сладки приказки. По това време започнаха да се проявяват някои от нейните чудатости, като например яростната й омраза към русокосите чужденци, както и към хлебарките, срещу които воюваше с всички подръчни оръжия — от негасена вар до пердах с метлата. В замяна на това пък не каза нищо, когато откри, че аз слагам храна на мишките и пазя малките им да не ги изядат котките. Живееше със страха, че ще умре в крайна бедност и ще заровят кокалите й в общ гроб, и за да се избави от това посмъртно унижение, се сдоби с ковчег, купен на изплащане, който държеше в стаята си и използваше като шкаф за дреболиите си. Това беше сандък от просто дърво, миришещ на туткал, с подплата от бял атлаз с небесносини ленти и с малка възглавница. Сегиз-тогиз получавах привилегията да легна вътре и да затворя капака, а в това време Елвира се преструваше, че плаче безутешно, и изреждаше, ридаейки, предполагаемите ми добродетели: „Олеле, свети Боже, защо ми отне птиченцето, толкова добра, толкова чиста и уредна беше, да ми беше внучка, нямаше да я обичам повече, сторѝ чудо, върни ми я, Господи!“ Играта продължаваше, докато слугинята не излезеше от нерви и не започнеше да вие.

Дните течаха еднообразно — освен четвъртък, чието приближаване пресмятах по календара в кухнята. Цялата седмица чаках момента, когато щях да прекрача отвъд градинската решетъчна ограда и да се запътя към пазара. Елвира ми обуваше гуменките, сменяше ми престилката, сресваше ме на конска опашка и ми даваше петаче, за да си купя захарна пръчка — почти неуязвима за човешките зъби, боядисана в ярки цветове, можеше да я ближеш часове наред, без да се смалява. Това лакомство ми стигаше за шест или седем вечери интензивна наслада и за много всмуквания на бегом в паузите, когато свършвах някаква тежка работа и трябваше да подхващам друга. Господарката вървеше начело и стискаше чантата си. „Отваряйте си очите, не се заплесвайте, не изоставайте от мен, тук е пълно с джебчии“, предупреждаваше ни тя. Стъпваше с решителна крачка, оглеждаше, опипваше, пазареше се, „тия цени са безобразни, тия мошеници са направо за затвора“. Аз вървях подир слугинята с торба във всяка ръка и със захарната пръчка в джоба. Заглеждах се в хората и се мъчех да отгатвам техните съдби и тайни, техните радости и болки. Връщах се вкъщи с грейнали очи и с празнично сърце, изтичвах в кухнята и докато помагах на Елвира да разтоварим покупките, й надувах главата с истории за омагьосани моркови и чушки, които, щом цопвали в супата, се превръщали в принцове и принцеси и се разбягвали с подскоци сред тенджерите, а в короните им се били оплели стръкчета магданоз и по разкошните им одежди се стичала чорба.

— Шшшт… господарката идва! Грабвай метлата, птиченце.

Рано следобед, когато къщата потъваше в тишина и покой, аз зарязвах шетането и отивах в трапезарията, където висеше голяма картина в позлатена рамка — прозорец, разтворен към морски хоризонт, вълни, скали, мъгливо небе и чайки. Застоявах се пред нея със сключени зад гърба ръце и с очи, приковани в този неотразим морски пейзаж, и мисълта ми се рееше в безкрайни пътувания, със сирени, делфини и калкани с електрически шипове, сътворени някога от фантазията на майка ми или изскочили от книгите на професор Джоунс. От всички приказки, които тя ми разказваше, най-много обичах онези, където имаше море — те ме караха да мечтая за далечни острови, за огромни потънали градове, за океански пътища, следвани от рибите. „Убедена съм, че в рода си имаме предшественик моряк“, подхвърляше майка ми всеки път, когато аз я молех да ми разкаже още една от тези истории, и така се роди най-сетне легендата за дядото холандец. Пред тази картина аз отново изпитвах вълнението, което ме обхващаше едно време, когато се прислонявах до майка си, за да не изпусна нито дума от разказа й, или когато я придружавах в шетнята из къщата и все гледах да съм край нея, за да вдъхвам лекия й мирис на мокър плат, белина и колосани дрехи.

— Какво правиш тук! — разтърсваше ме за раменете господарката, ако ме свареше там. — Нямаш ли си работа? Тази картина не е за теб!

Ясно, значи боите се изхабяват, цветовете им влизат в очите на онези, които гледат картината, и така постепенно избледняват и изчезват, заключих аз.

— Не, малката, как може да ти дойде наум такава глупост, не се изхабяват. Ела, целуни ме по носа и ще ти разреша да видиш морето. Целуни ме още веднъж и ще ти дам паричка, но не казвай на сестра ми, тя тия работи не ги разбира. Да не би да те е гнус от носа ми? — И господарят се скриваше заедно с мен зад папратите за тази тайна ласка. Бяха ми отредили да спя в хамак; той се окачваше в кухнята за през нощта, но когато всички си легнеха, аз се промъквах до слугинската стая и се пъхвах в общия креват на слугинята и готвачката, които спяха една срещу друга. Сгушвах се на кравай до Елвира и й предлагах да й разкажа приказка, за да ми позволи да остана при нея.

— Добре, разкажи ми оная за мъжа, дето от любов си загубил главата.

— Тази я забравих, но се сещам за една друга — за животни.

— Голям човек трябва да е била майка ти, щом ти е предала такова въображение и дарба да разказваш, птиченце.

Спомням си отлично, беше дъждовен ден, усещаше се някаква странна миризма — на развалени пъпеши, на котешка урина и на горещ полъх, който идваше от улицата. Миризмата изпълваше къщата и беше толкова силна, че можеше да се пипне с пръсти. Аз стоях в трапезарията и пътувах по море. Не чух стъпките на господарката и когато усетих ноктестата й ръка на шията си, така се сепнах, че мигом се върнах от много далеч и се вцепених, защото отначало не разбрах къде се намирам.

— Пак ли си тук? Върви да си вършиш работата! За какво мислиш, че ти плащам!

— Аз вече свърших, госпожице…

Господарката грабна вазата от бюфета, обърна я и изля на пода мръсната вода с вече увехналите цветя.

— Чисти — заповяда ми тя.

Изчезнаха морето, обвитите в мъгла скали, червената плитка на моите жалби, мебелите в трапезарията, пред очите ми изникнаха единствено цветята по плочките — как се издуват, размърдват се, оживяват, и тази жена с кулата си от къдрици и с медальона на шията. Едно исполинско „не“ ми придойде отвътре, задави ме, усетих го да избликва в дълбок вик и го видях да се разбива о напудреното лице на господарката. От плесницата й по бузата ми не ме заболя, защото много преди това яростта ме беше завладяла изцяло и вече се засилвах да се нахвърля върху нея, да я съборя на пода, да й одера лицето, да я сграбча за косата и да скубя с всичка сила. И тогава кокът се развали, къдриците се разсипаха, фльонгата се откъсна и цялата тази маса от корави косми ми остана в ръцете като агонизиращо лисиче. С ужас проумях, че съм я оскубала до кожа. Изхвърчах навън като стрела, прекосих къщата и градината, без да гледам къде стъпвам, и се втурнах по улицата. За няколко мига хладкият летен дъжд ме намокри до кости и като видях, че съм цялата вир-вода, се спрях. Изтърсих от ръцете си косматия трофей, пуснах го до бордюра, оттичащата се вода го повлече и той заплава надолу с нечистотиите. Няколко минути стоях загледана в това корабокрушение от косми, понесли се тъжно и без посока — бях убедена, че съм достигнала предела на съдбата си и че няма къде да се скрия след извършеното престъпление. Оставих назад познатите ми съседни улици, отминах мястото, където ставаше пазарът в четвъртък, пресякох богаташкия квартал със затворени в този час за следобедна почивка къщи и продължих да вървя. Дъждът спря, все още силното в четири часа слънце изпари влагата по асфалта и обви всичко в лепкаво було. Хора, улично движение, шум, много шум, строежи, където ревяха жълти машини с исполински размери, кънтящи удари на инструменти, скърцане на спирачки на коли, клаксони, приканващи викове на улични продавачи. Смътна миризма на блато и на пържено се разнасяше от закусвалните и аз си спомних, че е време за закуска, и изведнъж огладнях, но нямах пари, а в бягството си бях зарязала недоизблизаната седмична захарна пръчка. Прецених, че обикалям вече няколко часа. Всичко ме удивяваше. В ония години градът не беше непоправимата съсипия, каквато е сега, но вече се разрастваше уродливо, като злокачествен тумор, под напора на една налудничава архитектура, смесица от всякакви стилове, малки дворци от италиански мрамор, тексаски ранчос, къщи-зандани като от епохата на династията Тюдор, небостъргачи от стомана, резиденции във форма на кораб, на мавзолей, на японска чайна, на алпийски хижи и на сватбена торта с гипсов крем. Бях направо зашеметена.

Надвечер се озовах на площад, ограден от сейби — достолепни дървета, които стояха там на стража от времето на Войната за независимост. Насред площада — бронзова конна статуя на Бащата на родината, хванал с едната си ръка националното знаме, с другата — поводите, окепазен от оцвъкалите го гълъби и огорчен от сетнешното историческо развитие. На един ъгъл видях наобиколен от зяпачи селянин в бели дрехи, със сламена шапка и плетени сандали, и пристъпих по-наблизо. Той тъкмеше песни по поръчка. Започваше да подпява по неутрален текст, но за няколко дребни монети тутакси сменяше темата и продължаваше да импровизира в стихове, без да прави пауза и без да се двоуми как да навърже думите — важното беше да угоди на клиента. Опитах се да му подражавам и открих, че като се правят рими, историите се запомнят по-лесно — приказката танцува по собствената си музика. Застоях се и слушах, докато човекът си събра подаянията и си отиде. Ето че си намерих занимавка — затърсих сходни по звучене думи. С тях по-добре запомнях мислите и така нямаше да забравям приказките, които Елвира искаше да й разказвам повторно. Като си спомних за нея, се сетих за миризмата на пържен лук и тогава си дадох сметка за положението си и усетих хлад по гърба. Пак ми се привидя как кокът на господарката плава в канавката като труп на проскубана мишка и в ушите ме блъснаха като чук нееднократните предсказания на Кръстница ми: „Лошо, лошо момиче, ще свършиш в затвора, така се започва, с непослушание и неуважение, а после те тикват зад решетките, слушай какво ти думам, там ще ти е краят.“ Седнах на ръба на изкуственото езерце и се загледах в пъстроцветните рибки и във водните лилии, оклюмали от жегата.

— Какво ти е? — Момчето имаше тъмни очи и носеше дочен панталон и риза, която явно му беше голяма.

— Ще ме арестуват.

— На колко си години?

— На девет горе-долу.

— Тогава не можеш да отидеш в затвора. Малолетна си.

— Оскубах до кожа косата на господарката си.

— Как?

— С един замах. — Той седна до мен, заоглежда ме крадешком и зачовърка мръсотията под ноктите си с джобно ножче.

— Казвам се Уберто Наранхо, а ти?

— Ева Луна. Искаш ли да станем приятели?

— Аз не ходя с жени. — Но той остана и двамата до късно си показвахме кой какви белези има, доверявахме си знания и откровения и така започнахме една дълга връзка, която щеше да ни поведе след време по пътищата на приятелството и на любовта.

Откакто проходил, Уберто Наранхо заживял на улицата — отначало лъскал обувки и продавал вестници, а после се препитавал от дребни сделки и от джебчийство. Притежаваше вродена способност да баламосва наивниците и ми се удаде възможност да оценя таланта му. Той се изправяше до езерцето на площада, привикваше минувачите и събираше малка тълпа чиновници, пенсионери, поети и някой и друг стражар от ония, дето бяха поставени там със задача да следят да не би някой да си позволи наглостта да мине с преметнато на рамо сако пред конната статуя. Облогът беше кой първи ще хване риба от езерцето с голи ръце. За целта се налагаше човек да потопи ръце до лактите във водата и да опипва слепешката между корените на водните растения и по хлъзгавото дъно. Уберто беше отрязал опашката на една риба и нещастницата можеше да плува само в кръг като пумпал или да клечи неподвижно под една лилия, откъдето той я измъкваше с бърз замах. Докато Уберто размахваше победоносно своята риба, другите си плащаха за загубата с подгизнали ръкави и достойнство. Имаше си и друг способ, за да припечели няколко монети — постилаше на земята парче плат, започваше да размества по него с голяма скорост три капачки от бутилки и трябваше да се познае коя е белязаната. Можеше да ти свали часовника за по-малко от две секунди и още за толкова да направи така, че той да изчезне яко дим. След няколко години, издокаран като нещо средно между американски каубой и мексикански майстор по обяздване на кон, той щеше да продава от крадени отвертки до бракувани от фабриките ризи. На седемнайсет години щеше да стане вдъхващ страхопочитание главатар на банда, щеше да държи под свой контрол няколко колички за печени фъстъци, кренвирши и сок от захарна тръстика, щеше да бъде героят на квартала на проститутките и кошмарът за полицията, а по-късно щеше да се посвети на други дела, които щяха да го отведат в планината. Ала всичко това тепърва предстоеше да става. Когато го срещнах за първи път, той беше още дете, но ако го бях наблюдавала по-внимателно, може би щях да прозра в него бъдещия голям мъж, защото още тогава беше с неустрашими юмруци и с горещо сърце. „Мъжът трябва да си е мъж на място“ — все тая песен пееше Наранхо, макар че по мъжки атрибути едва ли с нещо превъзхождаше другите момчета. Той обаче ги подлагал на проверка, като си мерел чурката с шивашки метър или се напъвал да се изпишка колкото може по-надалеч, както научих много по-късно, когато сам се надсмиваше над тези постъпки. Тогава някой вече го беше осведомил, че размерът на онуй нещо не е неопровержимо доказателство за мъжественост. Тъй или иначе, възгледите му за нея се бяха вкоренили в съзнанието му още от детството и всичко, което изживя и изпита по-късно, всички битки и страсти, всички срещи и спорове, всички бунтарства и поражения не успяха да го накарат да си промени мнението по този въпрос.

Като се стъмни, тръгнахме да потърсим нещо за ядене из ресторантчетата в квартала. Седнали на тротоара в тясна уличка срещу задния вход на една гостилница, ние си разделихме една димяща пица. Уберто я получи от келнера срещу пощенска картичка, на която се усмихваше руса красавица, обнажила едри гърди. После се запровирахме през лабиринт от дворове, прескачахме огради и нарушавахме неприкосновеността на чуждите имоти, докато стигнахме до подземен паркинг. Провряхме се през едно прозорче за проветряване, за да не ни види дебелакът, който пазеше на входа, и се промъкнахме към най-долния етаж. В един тъмен ъгъл между две колони Уберто беше стъкмил бърлога от стари вестници — прибягвал до нея, когато не намирал по-уютно място. Настанихме се да пренощуваме, легнали с опрени един о друг гърбове в полумрака, обгърнати от мириса на масло за двигатели и на въглероден окис, увонял въздуха като в презокеански параход. Сгуших се сред вестниците и предложих да му разкажа приказка в отплата за цялото му и тъй изтънчено внимание, проявено към мен.

— Добре — съгласи се той малко неловко. Май не беше чувал през живота си нещо, дори смътно наподобяващо приказка.

— Каква я искаш?

— За разбойници — каза той наслуки. Припомних си няколко епизода от радионовелите, текстове на градски и селски народни песни, притурих няколко измишльотини собствено производство и подхванах тутакси историята на девойка, влюбена в разбойник — същински чакал, който вадел пищова за щяло и нещяло и бил осеял околния край с вдовици и сираци. Момата не губела надежда да го вкара в пътя чрез силната си любов и благия си характер, та докато той хойкал и злосторничел, тя прибирала същите онези сираци, които ненаситните пищови на злодея били оставили я без баща, я без майка. Когато се появявал в къщата, все едно че нахълтвал вятър от ада, влизал с ритници по вратите и с гърмежи във въздуха. Тя го умолявала на колене да се разкае за жестокостите си, но той й отвръщал с подигравателен гръмогласен смях, от който стените се тресели, а кръвта се вледенявала. „Как е хавата, маце? — изревавал, докато ужасените дечица се изпокривали в гардероба. — Как са хлапаците? — И отварял вратата на дрешника, изваждал ги за ушите и ги измервал с очи. — Хм, доста порасли ми се виждат. Но ти не бери грижа — за нула време ще отида в селото и ще ти направя нови, по-дребни сирачета за твоята колекция?“ И така минали години и продължили да се множат устата за изхранване, докато един ден на момата й дошло до гуша от тия безобразия, проумяла, че е безполезно да се надява повече, че разбойникът ще се поправи, и се отърсила от своята хрисимост. Отишла да й направят трайна ондулация, купила си червена рокля и обърнала къщата си в увеселително заведение, където човек можел да си облажи душата с най-вкусните сладоледи и най-хубавото малцово мляко, да се играят всякакви игри, да се танцува и пее. Голямо развлечение било за децата да обслужват клиентелата, свършили се мъките и несгодите и жената била толкова доволна, че забравила предишните горчивини. Всичко вървяло по мед и масло, но хорските одумки стигнали до ушите на чакала и една вечер той нахълтал и както обикновено заблъскал вратите, гръмнал няколко пъти в тавана и заразпитвал за децата. Но каква била изненадата му, когато никой не се разтреперил като лист от присъствието му, никой не хукнал към гардероба, девойката не се хвърлила в краката му да моли за милост. Всички продължили весело заниманията си — едни разнасяли сладоледи, други биели тъпана и барабаните, а тя танцувала върху една маса мамбо, с разкошна шапка, украсена с тропически плодове. Тогава, разярен и унизен, разбойникът се омел с пищовите си да си търси друга годеница, дето да й треперят мартинките от него, и едно, две, три, приказката се свърши.

Уберто Наранхо ме изслуша до края.

— Това е идиотска история… Добре, искам да ти стана приятел — рече той.

Скитосвахме из града няколко дни. Той ме посвети в хубавите страни на уличния живот и ме научи на някои номера, за да преживявам. „Избягвай всякакви униформени, защото хванат ли те, спукана ти е работата; решиш ли да крадеш в автобус, винаги заставаш най-отзад и щом отворят вратата, гледаш да бръкнеш и веднага скачаш навън; най-добро ядене можеш да си набавяш сутрин, не много рано, сред отпадъците на Централния пазар, и надвечер в боклукчийските кофи на хотелите и ресторантите.“ Като го следвах в неговите набези, аз за първи път изпитах опиянението от свободата — тази смесица от тревожна възбуда и смъртно замайване, която оттогава ми се присънва толкова ясно, сякаш я изживявам наяве. Но след третата нощ спане на твърдо и неудобно, аз се почувствах капнала и мръсна, и изведнъж ми домъчня. Замислих се първо за Елвира и съжалих, че не мога да се върна на местопрестъплението, а после — за майка си и ми се прииска да си прибера нейната плитка и отново да видя балсамираната пума. Тогава помолих Уберто Наранхо да ми помогне да намеря Кръстница.

— Защо? Не ни ли е добре така? Каква си глупачка!

Не смогнах да му обясня доводите си, но го молих толкова настойчиво, че най-сетне той склони да ми помогне, като преди това ме предупреди, че цял живот ще се разкайвам. Познаваше добре града, придвижваше се увиснал на стъпалата или на задните брони на автобусите и ръководен от моите смътни указания и от способността си да се ориентира, ме заведе до склона на хълм със скупчени една до друга колиби, издигнати от отпадъчни материали, картони, ламаринени листове, тухли, износени автомобилни гуми. Привидно тази махала не се различаваше от много други, но аз веднага я познах по бунището, разпростряло се надлъж и нашир по сипеите на хълма. Там се разтоварваха боклукчийските камиони на общината и гледани отгоре, искряха с фосфоресциращия синьо-зелен блясък на мухите.

— Ето я къщата на Кръстница! — изписках аз, щом различих отдалеч боядисаните в индиговосиньо дъски. Бях ходила там само два-три пъти, но си ги спомнях добре, тъй като те най-много й придаваха вид на дом.

Колибата беше затворена и една съседка извика от другата страна на улицата да почакаме, защото Кръстница била отишла на пазар и щяла скоро да се върне. Беше дошъл моментът да се разделим и Уберто Наранхо, с пламнали бузи, протегна ръка, за да стисне моята. Аз му се хвърлих на врата, но той ме блъсна и едва не се проснах по гръб. Стиснах го с всички сили за ризата и го целунах. Исках да го целуна по устата, но му уцелих носа. Уберто хукна в тръс надолу по хълма, без да поглежда назад, а аз приседнах до вратата и затананиках някаква песен.

Кръстница не се забави много. Видях я, че се изкачва нагоре по хълма по кривата улица, с пакет в ръцете, потна от напрежение, едра и дебела, докарана с лимоненожълт пеньоар. Завиках я, затичах се насреща й, но не сварих да й обясня случилото се — тя вече го знаеше от господарката, която я била уведомила, че съм изчезнала, след като съм й нанесла непростимо оскърбление. Сграбчи ме и ме вкара в колибата. Контрастът между яркото обедно слънце навън и тъмнината вътре ме ослепи, а после очите ми така и не успяха да се нагодят към нея, защото от плесницата направо излетях във въздуха и се проснах на пода. Кръстница ме би, докато дойдоха съседите. После ме лекуваха със сол.

На четвъртия ден ме заведоха обратно на работа. Мъжът с ягодовочервения нос ме потупа гальовно по бузата и по едно време, докато другите нещо се бяха залисали, ми каза, че се радва да ме види, липсвала съм му, рече. Жената с медальона ме посрещна седнала на стол в гостната, строга като съдия, но ми се стори, че се е смалила наполовина — приличаше на стара парцалена кукла, облечена в траур. Не беше с плешива, увита в окървавени бинтове глава, както очаквах да я видя — отгоре й се мъдреше предишната кула от къдрици и стегнати кичури, вярно в друг цвят, но целокупна. Смаяна, аз се помъчих да намеря обяснение за това чудо на чудесата, та нито вниквах в дърдоренето на господарката, нито усещах, че Кръстница ме щипе. От целия калай схванах само, че отсега нататък ще върша двойна работа, та да не ми остава време за губене в художествени съзерцания, и че градинската врата ще се държи заключена, за да не мога да избягам отново.

— Аз ще й обуздая характера — зарече се господарката.

— Без бой оправия няма — додаде Кръстница.

— Ще свеждаш очи, когато ти говоря, сополанке. Проклетията ти личи в очите, но аз няма да ти позволя да ми нахалничиш повече, разбра ли ме? — закани ми се жената.

Погледнах я втренчено, без да примигвам, после се обърнах кръгом с високо вдигната глава и отидох в кухнята, където Елвира ме чакаше и подслушваше разговора през вратата.

— Олеле, птиченце… Ела да ти сложа компреси на цицините. Да не са ти счупили някоя кост?

Старата мома престана да ме тормози повече и тъй като никога не отвори дума за изгубената си коса, аз най-сетне сметнах тази случка за кошмар, намъкнал се някога в къщата кой знае през коя пролука. Също така не ми забрани да гледам картината, защото навярно схвана, че ако се наложи, аз ще й се съпротивлявам със зъби и нокти. За мене този морски пейзаж с разпенените си вълни и с неподвижните си чайки стана нещо жизненоважно, той беше наградата за усилията ми през деня, вратата към свободата. В ранните следобедни часове, когато другите си полягаха за почивка, аз повтарях своята церемония, без да искам разрешение и да давам обяснения, и бях готова на всичко, за да отстоявам тази привилегия. Измивах си лицето и ръцете, удрях си един гребен, оправях си престилката, обувах си официалните чехли и отивах в трапезарията. Слагах стол срещу прозореца на приказките, сядах с изправен гръб, със събрани колене, с ръце на скута като в църква и тръгвах на път. Понякога забелязвах, че господарката ме наблюдава през отворената врата, но никога не ми каза нищо — бях й взела страха.

— Така и трябва, птиченце — насърчаваше ме Елвира. — Дръж си на своето. Никой не закача бесните кучета, а виж, кротките — тях всеки ги подритва. Борба му е майката, постоянна борба.

Това бе най-добрият съвет, който съм получавала през живота си. Елвира опичаше лимони на въглените, срязваше ги на четири, сваряваше ги и ми даваше да пия от тая настойка, за да стана по-смела и твърда.

Няколко години работих при брата и сестрата и през това време много неща се промениха в страната. Елвира ми говореше за това. След кратък период на републикански свободи пак имахме диктатор. Този военен беше толкова безобиден на вид, та никой не предположи, че може да развие безгранична алчност. Но най-силният човек на режима беше не Генерала, а Мъжа с гарденията — началникът на политическата полиция, тип с превзети обноски, който си мажеше косата с брилянтин, носеше безупречно бели ленени костюми с цвете в петлицата, пръскаше се с френски парфюм и си лакираше ноктите. Никой никога не можа да го обвини в просташка постъпка. Не беше педераст, както разправяха многобройните му врагове. Ръководеше лично мъченията, елегантен и вежлив както винаги. По онова време завърши реконструкцията на затвора „Санта Мария“ — зловеща тъмница на един остров насред река, гъмжаща от каймани и пирани, накрая на джунглата, където политическите затворници и углавните престъпници, третирани по един и същи начин, измираха от глад, побоища и тропически болести. Елвира често споменаваше за тия неща, за които научаваше от хорските приказки в почивните си дни, тъй като и дума за тях не можеше да се чуе по радиото или да се изнесе в печата. Аз много се привързах към нея, „бабо, бабо“, виках й, „никога няма да се разделим, птиченце“, обещаваше тя, но аз не бях толкова убедена, още тогава предчувствах, че животът ми ще бъде дълъг низ от раздели. И Елвира като мене беше започнала да работи от дете и за всичките тия години умората й се беше вселила в костите и от нея й закърняваше душата. Натрупаното напрежение и доживотната бедност убиха у нея всякакъв порив за по-радостно съществуване и тя започна да си приказва със смъртта. Нощем спеше в ковчега, донякъде, за да свиква лека-полека и да преодолее страха си, а отчасти и за да ядосва господарката, на която не даваше мира тоя сандък в къщата й. Слугинята така и не успя да свикне да гледа баба ми легнала в смъртното си ложе в общата им стая и напусна, без да се обади дори на господаря, който продължи да я чака в следобедните часове. Преди да си тръгне, нашари всички врати в къщата с бели тебеширени кръстове, чието значение никой не съумя да разгадае и затова не посмяхме да ги изтрием. Елвира се държеше с мене като родна баба. Тя ме научи да разменям думи срещу други ценности и много ми провървя в живота с тази сделка, защото винаги намирах хора, готови да се включат в нея.

През тия години аз не се промених особено, все си бях слабичка и дребна и си отварях очите на четири, за да мога да ядосвам господарката. Тялото ми се развиваше бавно, но вътре в него нещо напираше да прелее като незрима река. Докато аз чувствах, че ставам жена, стъклото на прозореца отразяваше неясния образ на момиченце. Пораснах малко, но достатъчно, за да започне господарят да ми обръща повече внимание. „Трябва да те науча да четеш, малката“, казваше ми той, но така и не намери време за уроци. Вече не искаше от мен само целувки по носа, а ми даваше и по някое петаче, за да се въртя край него, когато се къпе, и да му насапунисвам с гъба цялото тяло. После се просваше на леглото и аз го сушах, пудрех го и му обличах долни дрехи — като новородено. Понякога той се киснеше по цели часове във ваната и играеше с мен на морски шах, друг път дни наред не ми обръщаше никакво внимание, кога погълнат от своите залагания, кога окумен, с нос в патладжанов цвят. Елвира ме беше предупредила с нетърпящ възражение тон и пределна яснота, че мъжете имат между краката си чудовище, грозно като корен на юка, от което излизат децата в съвсем умален вид, напъхват се в корема на жените и там се развиват. Не биваше да докосвам тия части за нищо на света, защото заспалото животно щяло да вдигне уродливата си глава, щяло да се нахвърли отгоре ми и щяла да стане беля, дето не е за разправяне. Но аз не й вярвах, всичко това ми звучеше, като измишльотина — нали я биваше да разправя врели-некипели. Господарят си имаше само дебел и жалък червей, винаги оклюмал, от който никога не излезе нищо, подобно на дете, поне в мое присъствие. Приличаше на месестия му нос и тогава открих — и проверих по-късно на практика — тясната връзка между члена и носа. Стига ми да видя лицето на един мъж, за да зная как би изглеждал гол. Носове дълги или къси, тънки или дебели, високомерни или боязливи, носове алчни, душещи, дръзки или носове равнодушни, които служат само за да се издухват, носове всякакви. С възрастта почти всички надебеляват, отпускат се, заприличват на луковица и изгубват надменността си на авторитетни атрибути.

Всеки път, когато се покажех на балкона, стигах до извода, че е щяло да бъде по-добре да си остана оттатък. Улицата беше по-привлекателна от тая къща, където животът се влачеше прозаично и скучно, еднообразието се повтаряше мудно до втръсване, дните се лепяха един за друг, все в един и същи цвят, както времето в болниците. Нощем гледах небето и си представях, че успявам да се превърна в дим, за да се промъкна през пръчките на заключената ограда. Имах си любима игра: че един лунен лъч ме докосва по гърба и ми поникват крила на птица — две големи крила с много пера, за да литна. Понякога тази мисъл толкова ме поглъщаше, че успявах да полетя над покривите на града. „Избий си от главата тия щуротии, птиченце, само вещиците и самолетите хвърчат нощем.“ Загубих за дълго следите на Уберто Наранхо, но често мислех за него и си представях всички омагьосани принцове с неговото мургаво лице. Предусетих първата, почти детинска любов и я включих в приказките, тя ми се присънваше, витаеше наоколо ми. Следях снимките в полицейската хроника, мъчех се да проумея драмите, предизвикани от любов и завършили със смърт, които се описваха по страниците на вестниците, гледах да не пропускам нищо от разговорите на възрастните, подслушвах иззад вратите, когато господарката говореше по телефона, и обсипвах Елвира с въпроси — „остави ме на мира, птиченце“. Моят източник на вдъхновение беше радиото. В кухнята имаше едно, което не млъкваше от сутрин до вечер, то беше единственият ми контакт с външния свят и превъзнасяше прелестите на тази земя, благословена от Бога и надарена от него с всякакви блага — от средищното й положение на картата на света и мъдростта на управниците и до морето от нефт, върху което плавахме. От това радио се научих да пея болеро и други народни песни, да повтарям като папагал всички реклами и „this pencil is red, is this pencil blue? No, that pencil is not blue, that pencil is red“[2] от курса по английски за начинаещи, половин час дневно, знаех кога започва и кога завършва всяка програма, имитирах гласовете на говорителите. Следях всички радионовели с продължение, страдах до немай-къде заедно с тия създания, подложени на тежките удари на съдбата, и винаги оставах смаяна, че накрая нещата на главната героиня се уреждаха толкова добре, след като цели шейсет епизода се беше държала като последна глупачка.

— Запомни ми думата, Монтедонико ще я признае за своя дъщеря. Ако й даде името си, тя ще може да се омъжи за Рохелио де Салватиера — въздишаше Елвира, долепила ухо до радиото.

— Медальонът на майка й е у нея. Това е доказателство. Защо не каже на всички, че е дъщеря на Монтедонико, и край?

— Не може да изложи онзи, който й е дал живот, птиченце.

— Как да не може, щом той я държи осемнайсет години затворена в сиропиталище!

— Ама той е извратен — садист де, нали тъй им викат.

— Виж какво, бабо, ако тя не се промени, винаги ще я тъпчат.

— Ти не се безпокой, всичко ще свърши добре. Не виждаш ли, че тя е добра?

Елвира имаше право. Винаги побеждаваха търпеливите, а злосторниците си получаваха възмездието. Монтедонико биде тръшнат от коварна болест, от смъртното си ложе я помоли за прошка, тя го гледа до смъртта му и след като го наследи, сключи брак с Рохелио де Салватиера, като между другото ми даде много материал за собствените ми истории, макар че аз рядко спазвах основното правило за щастливия край. „Слушай, птиченце, защо в твоите приказки никой не се жени?“ Често стигаха две-три срички, за да се отприщи в главата ми цял наниз от образи. Веднъж чух една мека, чужда за мене дума и хукнах при Елвира. „Бабо, какво е сняг?“ От обяснението й заключих, че става въпрос за нещо като замразена захарна целувка. От този миг станах героиня на полярни разкази, бях отблъскващ космат и кръвожаден женски снежен човек и се борех срещу едни учени, които искаха да ме уловят, за да правят лабораторни опити с мене. Разбрах какво всъщност е снегът в деня, когато племенницата на Генерала отпразнува петнайсетия си рожден ден и събитието беше толкова широко разгласено по радиото, че Елвира не издържа пред моето хленчене и ме заведе да видя зрелището отдалеч. Хиляди гости се стекоха тази вечер в най-хубавия хотел на града, превърнат за случая в копие на зимния замък на Снежанка. Подрязаха филодендроните и тропическите папрати, обезглавиха палмите и на тяхно място сложиха докарани от Аляска коледни елхи и ги покриха със стъклен памук и с кристали от изкуствен лед. За пързаляне с кънки съоръжиха площадка от бяла пластмаса, която трябваше да наподобява Северния полюс. Заскрежиха прозорците с боя и пръснаха толкова синтетичен сняг навсякъде, че цяла седмица по-късно още се завираха снежинки дори в самата операционна на Военната болница, на петстотин метра оттам. Тъй като не можаха да замразят водата в басейна — докараните от север машини се повредиха и вместо лед се получи нещо като повърната пихтия, решиха да пуснат да плуват вътре два боядисани в розово лебеда, повлекли със сетни сили лента с името на петнайсетгодишната, изписано със златни букви. За да се придаде по-голям блясък на празненството, бяха доставени със самолет двама европейци с благороднически титли и една кинозвезда. Точно в нула часа спуснаха юбилярката от тавана на салона — тя седеше, увита в сребърни лисици, в люлка с форма на шейна и се кандилкаше на четири метра над главите на гостите, почти припаднала от горещина и световъртеж. Ние, зяпачите, които се тълпяхме около сградата, не видяхме цялата програма, но тя се появи във всички списания и никой не се почуди чак толкоз, че един столичен хотел бил потопен в атмосферата на Арктика — къде-къде по-смайващи неща се бяха случвали из националната територия. Нищо не ме слиса, единствено ми направиха впечатление едни огромни корита, пълни с истински сняг и поставени на входа, та на влизане елегантните гости да си играят — да хвърлят снежни топки и да правят снежни човеци, както бяха чували, че е модно в студените страни. Успях да се изскубна от Елвира, промъкнах се между келнерите и пазачите и пристъпих към това съкровище, за да го пипна. Отначало помислих, че се опарвам, и извиках от страх, но после не можах да го пусна, бях омаяна от цвета на светлината, затворен в тази замръзнала и пореста материя. Един пазач едва не ме хвана, но аз се наведох, минах между краката му и се затичах, притиснала снега към гърдите си. Когато той изчезна между пръстите ми като водна струйка, ми стана мъчно — почувствах се измамена. След няколко дни Елвира ми подари прозрачно полукълбо, вътре имаше хижа и бор, и щом го разклатех, в него полетяваха бели снежинки. „За да си имаш твоя си, собствена зима, птиченце“, каза ми тя.

Аз бях още малка, за да се интересувам от политика, но Елвира ми пълнеше главата с размирни мисли, за да прави напук на господарите.

— Всичко в тази страна е покварено, птиченце. Плъзнали са едни ми ти чужденци с жълти коси, не ти е работа, някой ден ще ни отнесат земята другаде и ще се намерим седнали в морето, викам аз.

Жената с медальона беше на съвършено противоположно мнение.

— Не случихме ние, дето ни откри Христофор Колумб, а не някой англичанин. Трябва да се доведат тук хора, запалени и поривисти, та да си проправят път през джунглата, да засеят равнините, фабрики да издигнат. Нима не бяха създадени така Съединените щати? И я ги вижте вече колко напред отидоха!

Тя защитаваше Генерала, който бе отворил границите за всички европейци, пожелали да се заселят тук, за да избягат от следвоенната разруха и беднотия. Преселниците запристигаха със стотици — с жените, децата, дядовците и далечните си братовчеди, с различните си езици, характерни гозби, легенди и подлежащи на отбелязване празници, с товара си от жалби по родното. Нашата пищна география погълна всичко това на един залък. Пуснаха и неколцина азиатци, които, щом влязоха, се размножиха с учудваща бързина. След двайсет години някой забеляза, че на всеки ъгъл в града има ресторант с фучащи змейове, хартиени фенери и покрив на пагода. По онова време вестниците писаха за един келнер китаец, който зарязал обслужването на клиентите в гостилницата, качил се в канцеларията на съдържателя и му отсякъл главата и ръцете с кухненски нож, защото шефът, проявявайки непростимо незачитане към религиозната норма, бил окачил редом изображения на дракон и на тигър. По време на разследването на случая се откри, че всички участници в трагедията са влезли все по нелегален начин заселници. Всеки паспорт бил използван по стотина пъти, защото граничните служители едва отгатвали пола на ориенталците, камо ли пък да ти направят разлика между един и друг по снимката върху документа. Чужденците дойдоха с намерение да забогатеят и после да си се върнат по родните страни, но останаха. Потомците им забравиха майчиния си език и бяха пленени от аромата на кафето, от веселия нрав и обаянието на един народ, който още не познаваше завистта. Малцина заминаха да обработват раздадените от правителството целини, защото там липсваха камиони, училища, болници, изобилстваха епидемии, комари и отровни твари. Вътрешността на страната — това беше царството на разбойниците, контрабандистите и войниците. Заселниците останаха в градовете, хванаха се здравата за работа и пестяха всяко петаче, одумвани и сподиряни от насмешките на местните жители, които смятаха щедростта до разточителност за върховна добродетел на всеки свестен и уважаващ себе си човек.

— Не вярвам аз в машинарийки. Да се подражава на янките, е лошо за душата — твърдеше Елвира, скандализирана от прахосничеството на новобогаташите, които се мъчеха да живеят както по филмите.

Старата мома и брат й не бъркаха в меда на лесното печалбарство, защото живееха от пенсиите си, та разхищението не влизаше в къщата, но виждаха как се разпростира наоколо й. Всеки гражданин поиска да си има луксозен автомобил и в крайна сметка стана почти невъзможно да се движиш по задръстените от коли улици. Срещу петрол надомъкнаха телефони с форма на оръдия, на морски раковини, на одалиски. Внесоха толкова пластмаса, че шосетата най-сетне се поръбиха с неунищожим боклук, яйцата за закуската на нацията пристигаха всеки ден със самолет и когато при разтоварването се преобръщаше някоя и друга каса, а това ставаше често, по нагорещения асфалт на летището се образуваха огромни омлети.

— Прав е Генерала, тук никой не умира от глад, само да протегнеш ръка — и си откъсваш манго, затова няма напредък. Студените страни са по-цивилизовани, защото климатът принуждава хората да работят — казваше господарят, както си седеше на сянка, вееше си с вестника и се чешеше по корема. И написа писмо до Министерството на стопанското развитие с предложение да се докара с влекач полярен айсберг, да се натроши на по-дребни парчета на място и те да се разпръснат отгоре със самолети, така може би щял да се промени климатът и да се изкорени хорският мързел.

Докато властниците крадяха безскрупулно, крадците по професия или по необходимост едва смееха да упражняват занаята си, защото окото на полицията беше навсякъде. Така се разпространи мисълта, че единствено с диктатура може да се поддържа редът. Обикновените хора, до които не достигаха телефоните с причудливи форми, пластмасовите долни гащи за еднократна употреба и вносните яйца, продължиха да живеят както винаги. Ръководителите на политическите партии бяха в изгнание, но Елвира ми разправяше, че тихомълком и подмолно сред народа накипявала необходимата ярост, за да се вдигне срещу режима. Господарите пък подкрепяха безрезервно Генерала и когато полицията обикаляше по къщите да продава неговата снимка, те показваха с гордост онази, която вече висеше на почетно място в гостната. Елвира хранеше безгранична омраза към тоя шишкав и далечен военен, с когото никога не бе имала каквото и да било вземане-даване, проклинаше го и го урочасваше всеки път, когато избърсваше с парцала прахта от снимката му.

[1] Популярни латиноамерикански музикални ритми. Б.пр ↑

[2] Този молив е червен, син ли е този молив? Не, онзи молив не е син, онзи молив е червен (англ.). — Б.пр. ↑

IV

В деня, когато пощенският раздавач намери тялото на Лукас Карле, гората беше току-що измита, влажна и лъскава, от земята се вдигаше силен дъх на гнила шума и бледа мъглица като от друга планета. От четирийсет години човекът минаваше на колело всяка сутрин все по тази пътека. Натискал беше педалите насам и нататък, и така си беше изкарвал хляба; беше надживял две войни, окупация, глад и много други злочестини. Благодарение на професията си познаваше всички жители в околния край по име и фамилия, както и всяко дърво в гората — по вид и по възраст. На пръв поглед тази сутрин по нищо не се различаваше от други — същите дъбове, букове, кестени и брези, същият нежен мъх, гъбите под по-големите стволове, същият ухаен и студен ветрец, същите сенки и кръпки от светлина. Беше ден като всички други и може би по-зле познаващ природата човек не би забелязал следите, но раздавачът караше на тръни и усещаше сърбеж по кожата, защото забелязваше знаци, които никое друго човешко око не можеше да съзре. Представяше си гората като огромен зелен звяр, в чиито вени тече кротка кръв, като животно с незлобив нрав, което обаче този ден беше неспокойно. Слезе от колелото и започна да души утрото, за да открие причината за тревогата си. Тишината беше толкова пълна, че той се уплаши да не би да е оглушал. Остави велосипеда и направи няколко крачки встрани от пътеката, за да огледа наоколо. Не се наложи да го търси дълго — той го чакаше увиснал на един клон невисоко от земята с примка от дебело въже на врата си. Излишно беше да се взира в лицето на обесения, за да разбере кой е. Познаваше Лукас Карле, откакто той дойде в селото преди много години — никому неизвестно откъде, от Франция може би, със сандъците си с книги, с картата си на света и с една диплома, за да се ожени за най-хубавото момиче и да му съсипе красотата за няколко месеца. Позна го по високите обувки и по учителската му престилка и изведнъж му се стори, че е виждал и преди тази сцена, сякаш е чакал години тоя човек да бъде сполетян от такъв край. Отначало не почувства панически страх, а само порив да се изсмее, желание да му каже: „Нали ти разправях, мръснико, така ти се пада.“ След няколко секунди проумя величината на случилото се и в същия миг дървото изскърца, тялото се завъртя и безнадеждните очи на обесения се вторачиха в неговите. Не можа да помръдне. Двамата — раздавачът и бащата на Ролф Карле — се гледаха така, докато вече нямаха какво да си кажат. Едва тогава старецът се окопити. Върна се за колелото си, наведе се да го вдигне и тогава усети, че нещо го пробожда в гърдите — пробождане дълго и парещо като любовна мъка, яхна велосипеда с двата крака през багажника и с все сила запраши нататък, сгънат одве върху кормилото, със заседнал в гърлото си вопъл.

Стигна в селото, като по пътя натискаше педалите толкова лудешки, че старото му чиновническо сърце едва не се пръсна. Все пак успя да вдигне тревога, преди да се строполи пред хлебарницата с жужене на пчелин в мозъка и с блясък на ужас в зениците. Хлебарите го вдигнаха оттам и го проснаха на плота за месене на банички, където той, изплезил от задух език и целият овалян в брашно, току сочеше с показалец към гората и повтаряше, че най-сетне Лукас Карле си е получил заслуженото, макар че е трябвало да си го получи много по-рано, мръсник и проклетник такъв. Така научи цялото село. Вестта се намъкна по къщите и стресна хората — откакто войната свърши, нищо не ги бе хвърляло в такъв смут. Всички наизлязоха навън да коментират станалото, с изключение на петима ученици от последния гимназиален клас, които заровиха глави под възглавниците си и се престориха, че спят дълбоко.

Не след дълго полицията измъкна лекаря и съдията от леглата им и групата, следвана от немалко селски жители, се отправи в посоката, обозначена от треперещия пръст на пощенския служител. Намериха Лукас Карле да се люлее като плашило съвсем недалеч от пътя и тогава се сетиха, че никой не го е виждал от петък. Наложи се да го свалят цели четирима души, защото горският студ и смъртното вцепенение го бяха направили монолитен. От един-единствен поглед лекарят разбра, че преди да умре от задушаване, Карле е получил страхотен удар по темето, а полицията, също от един поглед, заключи, че обяснение по случая могат да дадат единствено собствените му ученици, с които бе излязъл на разходка за края на учебната година.

— Доведете момчетата — заповяда полицейският началник.

— За какво? Това не е зрелище за деца — отвърна съдията, чийто внук беше ученик на жертвата.

Но нямаше как да минат без тях. При краткото разследване, направено от местните съдебни власти по-скоро за да изпълнят дълга си, отколкото от действително желание да разбулят истината, и учениците бяха повикани да дадат показания. Казаха, че не знаят нищо. Отишли в гората, както всяка година по това време, играли на топка, направили състезание по свободна борба, изяли си закуските и после се пръснали с кошничките си във всички посоки да търсят гъби. Съгласно получените наставления, когато започнало да се свечерява, се събрали край пътя, въпреки че учителят не изсвирил със свирката си, за да ги извика. Потърсили го, но без резултат, след което седнали да го чакат и като се стъмнило съвсем, решили да се приберат в селото. Не се сетили да съобщят в полицията, защото предположили, че Лукас Карле се е върнал вкъщи или в училището. Това било всичко. Недоумявали как тъй се е споминал, обесен на клона на онова дърво.

Облечен в училищната си униформа, с току-що лъснати обувки и нахлупена до ушите фуражка, Ролф Карле крачеше до майка си по коридора на полицейското управление. Младежът изглеждаше непохватен и припрян — като мнозина юноши на неговата възраст, беше слаб, луничав, със съсредоточен поглед и нежни ръце. Заведоха ги в голо и студено помещение с покрити с плочки стени, насред което лежеше на носилка трупът и върху него падаше бяла светлина. Майката извади от ръкава си кърпичка и старателно си избърса очилата. Когато съдебният лекар повдигна чаршафите, тя се наведе и една безкрайна минута наблюдава това деформирано лице. Направи знак на сина си и той също пристъпи да го огледа. Тогава тя сведе очи и си затули лицето с две ръце, за да прикрие радостта си.

— Това е мъжът ми — най-сетне изрече тя.

— Това е баща ми — обади се и Ролф Карле, като се стараеше да не му изневери гласът.

— Много съжалявам. Крайно неприятно е за вас… — смотолеви лекарят, без да проумява от какво толкова сам се стеснява. Покри отново тялото и тримата останаха прави, мълчаливи, загледани смутено в силуета под чаршафа. — Още не съм направил аутопсия, но изглежда, че се е самоубил. Колко жалко наистина!

— Да… Предполагам, че това е всичко, нали?

Ролф я хвана под ръка и я поведе навън с бавни крачки. Ехото от стъпките им по циментовия под щеше да се свърже завинаги в паметта му с чувството за облекчение и покой.

— Не е било самоубийство. Баща ти са го убили твоите съученици — каза госпожа Карле, като се прибраха вкъщи.

— Откъде знаеш, мамо?

— Сигурна съм и се радвам, че са го направили, защото в противен случай щеше да се наложи ние самите да го сторим някой ден.

— Не говори така, моля те — смънка ужасено Ролф, понеже винаги си беше представял майка си като примирен със съдбата си човек и не можеше да допусне, че тя таи в сърцето си толкова ненавист към тоя мъж. Мислеше, че само той го мрази. — Всичко вече мина, забрави за това.

— Напротив, сине, винаги трябва да си го спомняме — усмихна се тя с нов израз на лицето.

Жителите на селото положиха толкова енергични усилия, за да изличат смъртта на учителя Карле от колективната памет, че за малко щяха да постигнат целта си, ако не им пречеха самите убийци. Но петте момчета бяха събирали кураж за това престъпление години наред и не им се щеше да си мълчат — предчувстваха, че това ще им остане най-важното дело в живота. Не желаеха то да изчезне като дим в мъглата на неказаните неща. На погребението на учителя те пяха химни, облечени с официалните си костюми, положиха венец от името на училището и упорито свеждаха очи, да не би някой да ги забележи, че си разменят съучастнически погледи. Първите две седмици онемяха в очакване някоя сутрин селото да осъмне с достатъчно улики, за да ги прати в затвора. Страхът се всели в телата им и не ги напусна за дълго, докато най-сетне те се решиха да го вместят в думи, за да му придадат форма. Сгоден случай за това им се представи след една футболна среща, в съблекалнята на игрището, където състезателите, вир-вода изпотени и възбудени, се скупчиха наведнъж и си изпохвърляха дрехите със смях и закачки. Без предварително да са се наговаряли, петимата се забавиха под душовете, докато всички останали си отидат, и тогава, още голи, застанаха пред огледалото, заоглеждаха се един друг и установиха, че по тялото на никой от тях няма видими белези от станалото. Единият се усмихна, раздра сянката, която ги разделяше, и те пак си станаха предишните, запрегръщаха се и се разлудуваха като големи деца, каквито си и бяха. Карле си го заслужаваше, беше звяр, психопат, отсъдиха те. Приповториха си подробностите, слисаха се, като откриха колко много следи бяха оставили, и се смаяха как още не са ги арестували. Тогава проумяха, че всичко ще се потули и че никой няма да вдигне глас, за да ги обвини. Каквото и ново разследване да започне, ще го ръководи полицейският началник — баща на единия от тях, ако се възбуди дело, съдия ще бъде дядото на друг един, а съставът на съдебните заседатели ще се набере сред техни роднини и съседи. Там всички се познаваха, бяха в родствени връзки, никой не искаше да разбърква калта на това убийство, дори и семейството на Лукас Карле. Всъщност подозираха, че жена му и синът му бяха желали години наред бащата да изчезне от живота им и че вятърът на облекчението, породен от неговата смърт, е нахлул първо в собствената им къща, измел я е от горе до долу и след неговия повей тя е станала чиста и ведра както никога преди.

Момчетата се зарекоха да поддържат жив спомена за своя подвиг и устояха на обещанието си, при това така успешно, че историята премина от уста на уста и възвеличена с по-късно добавени подробности, се превърна в геройски акт. Образуваха си клуб и се побратимиха с тайна клетва. Събираха се в уречени нощи край гората, за да отбелязват този единствен по рода си вторник в своя живот, припомняха си с цветисти слова как го зашеметиха с камъка, как развиха въжето с предварително направен възел, как се покатериха на дървото и прекараха примката през шията на още несвестилия се учител, как той отвори очи в момента, когато го вдигаха, а после се задруса във въздуха с предсмъртни гърчове. Като отличителен белег използваха кръгче от бял плат, пришито на левия ръкав на куртките им, и скоро цялото село отгатна смисъла на този знак. Разбра го и Ролф Карле, разстроен между благодарността, че са го избавили от мъчителя му, унижението, че носи фамилията на екзекутирания, и срама, че му липсва и желание, и сила да отмъсти за него.

Ролф Карле започна да отслабва. Когато поднасяше пълната лъжица към устата си, тя сякаш се преобразяваше в бащиния му език, от дъното на чинията и през супата го гледаха ужасените очи на мъртвеца, хлябът имаше цвета на неговата кожа. Нощем трепереше от треска, а денем измисляше поводи, за да не излиза от къщи, такава глава го болеше, но майка му го караше да се храни и да ходи на училище. Издържа двайсет и шест дни, но на двайсет и седмия сутринта, когато в междучасието съгледа петима свои съученици с белязани ръкави, стомахът му се обърна и пристъпът беше толкова остър, че директорът на училището се разтревожи и извика линейка, за да го изпрати в болницата в съседния град, където той престоя до края на седмицата и си изповръща и червата, и душата. Като го видя в това състояние, госпожа Карле тутакси проумя, че симптомите на сина й не говорят за обикновено нарушение на храносмилането. Селският лекар — същият, който го беше измъкнал на бял свят и който състави смъртния акт на баща му, го прегледа внимателно, предписа му някакви лекарства и посъветва майката да не се притеснява особено, защото Ролф е здраво и силно момче, кризата на депресията ще мине и скоро ще тръгне да спортува и да гони момичетата. Госпожа Карле му даваше лекарствата редовно, но като не забеляза никакво подобрение, удвои дозата на своя глава. Нищо не помогна, момчето продължаваше да няма апетит и от неразположението направо затъпя. Към образа на обесения баща се прибави и споменът за деня, когато отиде да погребва убитите в пленническия лагер. Катарина го гледаше втренчено с кротките си очи, вървеше по петите му из къщата и най-сетне го хвана за ръка и понечи да се завре заедно с него под масата в кухнята, но и двамата вече бяха прекадено големи за подобни игри. Тогава тя се сгуши до него и се унесе в един от дългите си детински брътвежи.

Рано сутринта в четвъртък майка му влезе да го събуди за училище и го завари обърнат към стената, блед и изтощен, явно решил да умре, защото повече не можеше да понася обсадата на толкова призраци. Тя разбра, че той ще се стопи в огъня на собствената си вина — на вината, че сам е искал да се извърши това престъпление. Без да отрони нито дума, госпожа Карле пристъпи към дрешника и започна да рови. Измъкна забравени от години вещи, неизползвани или неизползваеми дрехи, играчки на децата й, рентгенова снимка на мозъка на Катарина, ловджийската пушка на Йохен. Там си стояха и червените лачени обувки с остри като кама токове и тя се почуди, че извикват в съзнанието й толкова малко ненавист, и дори не усети желание веднага да ги хвърли на боклука — просто ги занесе до камината и ги сложи до снимката на покойния си съпруг, по една от двете му страни, като при олтар. Накрая попадна на брезентната торба на Лукас Карле от войната — зелена чанта със здрави кожени каишки, и със същата прекалена прилежност, с която вършеше цялата работа вкъщи и на полето, нареди вътре дрехите на по-малкия си син, една своя снимка от деня на сватбата си, картонена кутия с копринена подплата, в която държеше къдрица от косата на Катарина, и пакет овесени бисквити, опечени от нея предния ден.

— Облечи се, сине, ще заминеш за Южна Америка — оповести тя с непреклонна решителност.

Ето как Ролф Карле бе качен на един норвежки параход, който го закара на другия край на света, много далеч от кошмарите му. Майка му го изпрати с влака до най-близкото пристанище, купи му билет за трета класа, уви остатъка от парите в кърпичка заедно с адреса на вуйчо Руперт, приши я от вътрешната страна на панталоните и му заръча да не я маха оттам за нищо на света. Свърши всичко това, без да проявява вълнение, и на раздяла целуна бързешком сина си по челото както всяка сутрин, преди той да тръгне за училище.

— Колко време няма да ме има, мамо?

— Не зная, Ролф.

— Не биваше да заминавам, сега аз съм единственият мъж в семейството, трябва да те гледам.

— Ти за мен не бери грижа, ще се оправя. Ще ти пиша.

— Катарина е болна, не мога да я зарежа току-така…

— Сестра ти няма да живее дълго, винаги сме знаели, че така й е писано, безсмислено е да се измъчваме за нея. Какво ти става? Плачеш ли? Сякаш не си мой син, Ролф, вече не си малък, че да се държиш като хлапе. Избърши си носа и се качи на борда, преди хората да са започнали да ни гледат.

— Лошо ми е, мамо, повръща ми се.

— Забранявам ти! Не ме карай да се червя от срам! Хайде, качвай се по онази стълба, иди към носовата част и застани там. И не се обръщай да гледаш назад. Сбогом, Ролф.

Момчето обаче се притули на кърмата, за да не изпуска из очи кея, и видя, че тя не се помръдна от мястото си, докато параходът не се загуби на хоризонта. Запечата в мозъка си гледката — как майка му, облечена в черно, с филцовата си шапка и с чантата си, имитация на крокодилска кожа, стои неподвижна и самотна с извърнато към морето лице.

Ролф Карле плава почти месец на най-долната палуба на парахода сред бежанци, преселници и беднотия, от гордост и свенливост не говореше с никого и само се взираше в океана с такава решимост, че стигна до дъното на своята горест и я изчерпа. Оттогава нататък престана да го наляга онази мирова скръб, която в началото без малко не го накара да се хвърли във водата. На дванайсетия ден соленият въздух му възвърна апетита и го излекува от стряскащите сънища, вече не му се гадеше и започна да се вглежда с любопитство в усмихнатите делфини, които съпровождаха кораба на дълги разстояния. Когато най-сетне достигна бреговете на Южна Америка, бузите му бяха възвърнали цвета си. Огледа се в малкото огледало в общата баня, която делеше с останалите пасажери от неговата класа, и видя, че лицето му вече не е на юноша страдалец, а на мъж. Хареса собствения си образ, пое дълбоко дъх и се усмихна за първи път от много време насам.

Параходът спря машините си, долепи се до кея и пътниците заслизаха по една стълба. С усещането, че се е превърнал в пират от приключенските романи, с развята от топлия вятър коса и със заслепени очи, Ролф Карле бе сред първите, които стъпиха на твърда земя. Едно невероятно пристанище изникна пред погледа му в утринната светлина. По хълмовете се бяха накачили къщи във всякакви цветове, криви улици, прострени дрехи, пищна растителност във всички тонове на зеленото. Въздухът трептеше от приканващите викове на продавачи, от песни на жени, от смехове на деца и от крясъци на папагали, от миризми, от весела похот и от влажна топлина на готварница. Сред гъмжилото от носачи, моряци и пътници, между денкове, куфари, зяпачи и лавкаджии го чакаше вуйчо Руперт със съпругата си Бюргел и с двете си дъщери — налети червендалести моми, в които младежът се влюби начаса. Руперт беше далечен братовчед на майка му, дърводелец по професия, голям пияч на бира и любител на кучета. Беше дошъл със семейството си в този край на планетата, за да избяга от войната — не чувстваше у себе си никакво призвание за войник и си каза, че ще е глупаво да се остави да го убият заради едно знаме, което за него беше просто парцал, вързан на прът. Не изпитваше никакво патриотично влечение и когато проумя, че войната е неизбежна, се сети за едни далечни свои прадеди, които преди много години бяха отплавали за Америка да основават колония, и реши да се отправи по стъпките им. Направо от кораба той заведе Ролф Карле в едно невъобразимо селище, запазило се като в огромен мехур, където времето беше спряло, а географията е била измамена. Там животът течеше както в Алпите през деветнайсетия век. За момчето всичко това беше като на филм. То не успя да види нищо от страната и няколко месеца си мислеше, че няма голяма разлика между Карибието и бреговете на Дунава.

В средата на деветнайсети век един личен латиноамериканец, собственик на плодородни земи, вклинени в планините на неголямо разстояние от морето и не много далеч от цивилизацията, си наумил да привлече в тях заселници от добра семка. Заминал за Европа, наел един кораб и пуснал сред обеднелите от войните и епидемиите селяни мълвата, че оттатък Атлантика ги чака обетована земя. Щели да изградят съвършено общество, царство на мира и благоденствието, ръководено от здрави християнски принципи, далеч от пороците, ламтежите и потайностите, тровили живота на човечеството още от първите му крачки. По заслуги и по добросъвестност били подбрани осемдесет семейства, сред които имало различни занаятчии, учител, лекар и свещеник — до един с работните си инструменти и с по няколко века традиции и знания зад гърба. Като стъпили на тия тропически брегове, някои се уплашили — решили, че никога няма да свикнат с новите места, и поискали да се върнат обратно, но размислили, когато се изкачили по една пътека към планинските върхове и се озовали в обещания рай — свеж и прохладен въздух, много здравословен край, където можели да се отглеждат европейските плодове и зеленчуци, а между другото виреели и местни, американски. Там изградили свои села, досущ като родните, с къщи с гредоред, табелки с готически букви, саксии с цветя по прозорците и малка църква, където окачили бронзовата камбана, донесена със същия кораб. Затворили входа на Колонията и блокирали пътя към нея, за да не може да се влиза или излиза, и сто години изпълнявали пожеланията на човека, който ги бил довел до това място — живеели по Божиите наставления. Но тайната за тази утопия нямало как да се крие безкрайно и когато вестниците съобщили новината, се вдигнал голям скандал. Правителството не можело да приеме на територията на страната да съществува селище на чужденци със собствени закони и привички и ги накарало да отворят вратите и да допуснат вътре националните власти, туризма и търговията. При огледа се озовали в село, където не се говорел испански, всички били русокоси и светлооки, а немалка част от децата се били родили с дефекти поради кръвосмешението при браковете. Построили шосе, за да свържат Колонията със столичния град, и тя станала любимо място за екскурзии на семействата, притежаващи автомобил — те ходели там да купуват виреещи на студено плодове, мед, колбаси, домашен хляб и везани покривки за маса. Заселниците превърнали къщите си в ресторанти и хижи за посетителите, а някои хотелчета започнали да приемат и любовни двойки, което не отговаряло твърде на замисъла на основателя на общността, но времената се менят, та се налагало и те да се модернизират. Руперт пристигнал там, когато селото още било закрита зона, но успял да се уреди да го приемат, след като доказал европейското си потекло и че е благонадежден човек. Когато открили съобщенията с външния свят, той бил един от първите, които осъзнали изгодите от новото положение. Престанал да прави мебели, защото сега можели да се купят и по-хубави, и по-разнообразни в столицата, и се посветил на производство на часовници с кукувички и на уж автентични едновремешни играчки, които боядисвал на ръка и продавал като топъл хляб на туристите. Завъртял и търговия с породисти кучета, които собственоръчно дресирал в своята школа на място — идея, която още не била хрумвала на никого по тия краища, защото дотогава животните си се раждали и възпроизвеждали просто ей така, без презимена, клубове, конкурси, фризьори и специални обучения. Но скоро се разчуло, че еди-къде си били на мода кучетата вълча порода, или дето им викат полицейски, та и на местните богаташи им се прищяло да си имат по едно, при това снабдено с гаранционни документи. Които можели да си позволят, си купували такива зверове и ги оставяли за известно време в школата на Руперт. След завършването й обучените можели да ходят на два крака, да козируват с лапа, да носят в муцуната си вестника и чехлите на господаря и да се преструват на умрели, когато им се давали команди на чужд език.

Вуйчо Руперт беше собственик на хубаво парче земя и на голяма къща, приспособена за пансион, с много стаи, цялата от тъмно дърво, построена и мебелирана собственоръчно от него в хайделбергски стил, макар че кракът му никога не беше стъпвал в тоя град. Изкопира я от едно списание. Жена му отглеждаше ягоди и цветя и се грижеше за голям курник, същинска птицеферма, от която снабдяваше с яйца цялото село. Припечелваха и от гледането на кучета, от продажбата на часовници и от обслужването на туристи.

В живота на Ролф Карле настъпи поврат. Беше завършил гимназия, в Колонията не можеше да продължи образованието си, а, от друга страна, вуйчо му държеше да го посвети в своя майсторлък, за да му помага и евентуално да го наследи, защото не губеше надежда да го види оженен за някоя от дъщерите си. Обикна го от пръв поглед. Винаги беше искал да си има син и това момче се оказа точно такова, за каквото си беше мечтал — силно, с благороден характер и сръчни ръце, с възрижа коса като всички мъже от неговия род. Ролф бързо се научи да борави с дърводелските инструменти, да сглобява часовниковите механизми, да бере ягоди и да обслужва клиентелата в пансиона. Вуйчото и вуйната схванаха, че могат да го накарат да свърши всичко, стига да му внушат, че инициативата излиза уж от него, или ако го разчувстват.

— Как ли може да се укрепи покривът на курника, Ролф? — питаше го Бюргел и въздишаше безпомощно.

— Трябва да се насмоли с катран.

— Клетите ми кокошки ще погинат, когато започнат дъждовете.

— Остави това на мене, вуйно, ще го оправя за минутка. — И младежът се захващаше за работа. Три дни разбъркваше ведро с дзифт, пазеше равновесие на покрива и разясняваше на де що човек минеше оттам своите теории за импрегнирането пред възхитените погледи на братовчедките си и прикритата усмивка на Бюргел.

Ролф реши да научи езика на страната и не миряса, докато не намери кой да му го преподава по всички правила. Беше надарен с добър музикален слух и му намери приложение — свиреше на органа в църквата, изявяваше се пред посетителите с изпълнения на акордеон и овладяваше испански с широк репертоар от всекидневно използвани в речта мръсни думи, до които прибягваше само в краен случай, но ги къташе като част от своята езикова култура. В свободното си време се отдаваше на четене и за по-малко от година вече бе изгълтал всички книги в селото — искаше ги на заем и ги връщаше с педантична точност.

Добрата памет му позволяваше да трупа информация — почти винаги безполезна и недоказуема, — за да смайва семейството и съседите. Можеше да ти изпее, без изобщо да се замисля, колко жители има Мавритания или колко е широк в морски мили Ламаншът — най-често, защото си спомняше данните, но понякога си ги измисляше в момента и ги отстояваше, без да му мигне окото, така че никой не посмяваше да ги оспори. Научи няколко израза на латински, пробутваше ги за разкрасяване на словоизлиянията си и макар че невинаги ги използваше на място, с тях си извоюва солиден престиж сред хората от тази малка общност. От майка си беше възприел вежливи и малко старомодни обноски, които му послужиха, за да спечели симпатията на всички и най-вече на жените, несвикнали на подобен финес в тази страна на грубовати хора. Особено любезно се държеше с вуйна си Бюргел — не за да й се умилква, а защото наистина я обичаше. Тя имаше способността да разсейва житейските му скърби на едро, като ги свежда до толкова прости схеми, че по-късно той се питаше как не се е сетил сам за такова решение. Когато се поддаваше на порока на носталгията или се измъчваше заради злочестините на човечеството, тя го изцеряваше с великолепните си десерти и с безсолните си шеги. Беше първият човек, като не се смята Катарина, който го прегръщаше без повод и без разрешение. Всяка сутрин го будеше със звучни целувки, а преди той да заспи, идваше да му оправя одеялото — грижовност, каквато майка му никога не беше проявявала, тя нали си беше стеснителна. На пръв поглед Ролф изглеждаше свит, често се изчервяваше и говореше тихо, но всъщност беше суетен и още не беше прекипял на години, та да не се смята за център на вселената. Сечеше му пипето, и то далеч по-много, отколкото на повечето хора, и той знаеше това, но беше достатъчно умен, за да се преструва донякъде на скромен.

Всяка неделя сутринта идваха хора от града, за да гледат спектакъла в школата на вуйчо Руперг. Ролф ги водеше до просторна площадка със състезателни пътеки и препятствия, където кучетата се надпреварваха да вършат подвизи сред аплодисментите на публиката. В този ден някое и друго животно отиваше за продан и младежът се разделяше с него с тъга, защото го беше гледал от ей такова и нищо не го разчувстваше, колкото тези зверчета. Лягаше на постелката на кучките и се оставяше кутретата да го душат, да му ближат ушите и да заспиват в ръцете му, познаваше всяко едно по име и си приказваше с тях като с равни. Петимен беше за обич и ласка, но нали беше израсъл без глезотии, се престрашаваше да задоволява потребността си от тях единствено с животните и му се наложи да тренира дълго, за да понася и дори да изпитва удоволствие от допира с човешки същества — първо от допира на Бюргел, а после и на други. Споменът за Катарина беше неговият таен извор на нежност и понякога, в тъмнината на стаята си, се завиваше през глава с чаршафа и плачеше с мисъл за нея.

Не говореше за своето минало от страх, да не би да предизвика съчувствие към себе си и защото не бе успял да го подреди в ума си. Годините на мъки и на неволи край баща му бяха строшено огледало в паметта му. Стараеше се да изглежда хладен и прагматичен — две качества, които му се струваха много мъжки, но всъщност си беше непоправим мечтател, най-дребната проява на симпатия го обезоръжаваше, бунтуваше се от всяка несправедливост, страдаше от онзи наивен идеализъм на юношеството, който не понася сблъсъка с грубата действителност на живота. Детството му — детство на лишения и ужаси — разви у него остър усет да отгатва интуитивно скритата страна на нещата и на хората и проницателност, която го осеняваше внезапно като възпламеняване при изстрел, но претенциите му да претегля всичко на везните на здравия разум му пречеха да се вслушва в тези тайнствени внушения или да следва такова поведение, каквото му диктуваха неговите импулси. Отричаше емоциите си и точна затова те го сриваха при най-малкото му разсейване. Държеше да остава глух за чувствените си пориви и се стараеше да потиска онази част от своята природа, която показваше склонност към плътски удоволствия. Още отначало разбра, че Колонията е наивен и преходен сън, в който той се беше потопил по една случайност, но че по-нататъшният му живот няма да бъде гладък, та ако иска да оцелее, най-добре ще е отсега да се облече в броня. Който обаче го познаваше, лесно можеше да забележи, че този щит е от дим и духнеш ли го, ще се разпадне. Крачеше по житейския си път с оголени чувства, препъваше се о гордостта си и падаше, за да се изправи отново на крака.

В семейството на Руперт хората бяха простодушни, ведри и лакоми. Яденето беше от първостепенна важност за тях, животът им се въртеше все около кухненските старания и церемонията по сядането на масата. Всички бяха дебели и не можеха да се примирят, че племенникът е такъв слабичък, след като толкова се мъчеха да му угаждат в яденето. Вуйна Бюргел беше изобретила блюдо с възбудителни свойства, с което привличаше туристите и поддържаше винаги на равнище половия нагон на мъжа си. „Вижте го, като трактор е“, казваше тя със заразителния си смях на задоволена матрона. Рецептата беше проста — в огромна тенджера запържваше много лук, сланина и домати, подправени със сол, чер пипер на зърна, чесън и колендро. После слагаше на редове свинско, телешко и обезкостено пилешко месо, добавяше бакла, царевица, зеле, червен пипер, риба, миди и едри скариди, поръсваше ги с щипка нерафинирана захар и изливаше отгоре четири халби бира. Преди да похлупи и да остави да се вари на тих огън, притуряше няколко стръкчета различни треви, които отглеждаше в саксии в кухнята си. Това беше възловият момент, защото никой не знаеше състава на последната подправка, и тя беше решила да отнесе тайната в гроба си. Получаваше се тъмна гозба, която се сервираше в ред, обратен на този, в който бяха сложени продуктите. Най-накрая бульонът се разсипваше по чашите и в костите се разливаше гъделичкаща топлина, а в душата — похотлив ищах. Рупертови колеха по няколко прасета в годината и приготвяха най-хубавите колбаси в селото — пушени шунки, наденици, салами, огромни тенекии мас. Купуваха прясно мляко с гюмове, за да бият сметана и масло и да правят сирена и кашкавали. От сутрин до вечер от кухнята се носеха ухайни изпарения. На двора палеха огнища с дървени въглища и слагаха отгоре им бакърените казани, в които се варяха сладката от сливи, от кайсии и от ягоди, поднасяни за закуска на посетителите. От толкова живот сред ухаещи тенджери двете братовчедки миришеха на канела, карамфил, ванилия и лимон. Нощем Ролф се прокрадваше като сянка до тяхната стая, за да си напъха носа в дрехите им и да вдъхне този нежен аромат, който му изпълваше главата с греховни помисли.

В края на седмицата всекидневието се променяше. В четвъртък проветряваха стаите, украсяваха ги със свежи цветя и нареждаха дърва за камините, защото нощем духаше хладен вятър и гостите обичаха да присядат срещу огъня и да си представят, че са в Алпите. От петък до неделя къщата се изпълваше с клиенти и семейството работеше от ранни зори, за да ги обслужва. Вуйна Бюргел не излизаше от кухнята, а момичетата слагаха масите и после ги раздигаха, докарани в рокли с везани филцови нагръдници, с бели три четвърти чорапи и колосани престилки и сресани на плитки с цветни панделки — както селянките от старогерманските приказки.

Писмата от госпожа Карле пристигаха за четири месеца и бяха до едно кратки и почти еднакви: „Мили сине, аз съм добре, Катарина е в болница, ти се пази много и си спомняй какво съм те учила, за да станеш свестен човек, целува те майка ти.“ Ролф обаче й пишеше често и изпълваше много листове от двете страни, за да й разказва какво е прочел, защото след като описа селото и семейството на вуйчо си, нямаше какво повече да й каже, имаше чувството, че никога не му се случва нещо, достойно да бъде отбелязано в писмо, и предпочиташе да смайва майка си с дълги философски размишления, вдъхновени от книгите. Изпращаше й снимки, които правеше с един стар фотоапарат на вуйчо си, и на тях запечатваше промените в природата, израженията на хората, незначителните случки, дребните подробности, които на пръв поглед оставаха незабелязани. Тази кореспонденция означаваше много за него — не само защото поддържаше живо майчиното му присъствие, а и защото откри колко много обича да наблюдава света и да го запечатва в образи.

Братовчедките на Ролф бяха ухажвани от двама кандидати, потомци по права линия на основателите на Колонията и собственици на единствената фабрика за декоративни свещи, чиято продукция се продаваше в цялата страна и зад граница. Фабриката още съществува и си е извоювала такъв престиж, че във връзка с посещението на папата, когато правителството поръча свещ с дължина седем и с диаметър два метра, която да стои постоянно запалена в катедралата, не само че сполучиха да я отлеят съвършено, да я украсят със сцени от Евангелието и да я ароматизират с боров екстракт, ами на всичко отгоре успяха и да я превозят с камион от планината до столицата под знойното обедно слънце, без тя да загуби формата си на обелиск, коледната си миризма и цвета си на стара слонова кост. Приказката на двамата младежи все се въртеше и сучеше около калъпи, цветове и благовония на свещи. Понякога ставаха малко скучни, но им се прощаваше, и двамата бяха хубавци, при това доста преуспяващи, и отвътре, и отвън ухаеха на пчелен восък и на есенции. Нямаше по-изгодни партии в Колонията и всички момичета търсеха поводи, за да ходят да купуват свещи с най-прозрачните си рокли. Руперт обаче беше пуснал мухата на дъщерите си, че нищо чудно на всички тия хора, раждани поколения наред все от едни и същи семейства, да им е разводнена кръвта и да създадат отрочета изроди. Открито противопоставяйки се на теориите за чистите раси, той смяташе, че от смесена кръв излизат най-добрите екземпляри, и за доказателство кръстоса породистите си кучета с помияри от улицата. Получи проскубани кутрета със загадъчен цвят на козината и непредвидим ръст, които никой не поиска да купи, но те излязоха далеч по-умни от побратимите си с родословно дърво — научиха се да вървят по хлабаво въже и да танцуват валс, изправени на задните си лапи. „По-добре да се търсят годеници навън“, казваше той, като се заяждаше с любимата си Бюргел. Тя не искаше и да чува за такава възможност — самата мисъл да види дъщерите си задомени за мустакати мургави мъже, поклащащи ханшове в ритъма на румба, я хвърляше в ужас. „Не бъди дебела глава, Бюргел.“ — „Ти си дебела глава, Руперт, да не би да искаш внуци мулати, а?“ — „Абе, жена, тукашните хора не са русокоси, но пък и не са до един негри.“ За да сложат край на препирнята, и двамата въздишаха с името на Ролф Карле на устните си и съжаляваха, че не разполагат с двама племенници като него, по един за всяка дъщеря, защото въпреки далечното кръвно родство и умствената изостаналост на Катарина можеха да се закълнат, че Ролф не е носител на увредени гени. В негово лице виждаха съвършения зет — работлив, възпитан, културен, с добри обноски, какво повече можеше да се желае. Беше прекадено млад и това за момента представляваше единственият му недостатък, но няма човек, дето да не се е оправил от тая болест.

Братовчедките проумяха малко късно намеренията на родителите си, защото бяха моми невинни, но щом разбраха накъде духа вятърът, тутакси загърбиха нравоученията за скромност и целомъдрие, с които бяха отрасли. Забелязаха пожара в очите на Ролф Карле, издебнаха го, че влиза като сянка в стаята им, за да се рови крадешком в дрехите им, и изтълкуваха това като признак на любов. Двете си поговориха на четири очи по въпроса, разгледаха възможността тримата да се обичат само платонически, но като го видяха гол до кръста, с разрошена от вятъра бакъреночервена коса, изпотен от работа, със земеделските сечива на къра или с инструментите в дърводелската работилница, постепенно размислиха и стигнаха до щастливото заключение, че Господ е измислил два пола не току-тъй, а ясно защо и за какво. Жизнерадостни по характер, двете бяха свикнали да делят стаята, банята, дрехите си и почти всичко останало, тъй че не видяха нищо лошо в това да си поделят и любовника. От друга страна, не им беше трудно да заключат, че момчето е в отлично физическо състояние. Неговите сили и прилежност стигаха, за да изпълнява тежките задачи, поставяни му от вуйчо Руперт, а с излишъка — те двете бяха сигурни — да палува с тях. Работата обаче не беше толкова проста. Жителите на селото бяха старомодни, нямаше да разберат една такава, триъгълна връзка и дори баща им, макар и да се биеше в гърдите, че бил съвременен човек, никога не би я допуснал. Да не говорим пък за майка им — тя като едното нищо би грабнала нож и би го забила в най-уязвимите части на племенника.

Ролф Карле скоро забеляза промяна в държанието на девойките. Те го тъпчеха с най-едрите парчета печено месо, сипваха му в десерта планини от разбита сметана, шушукаха си зад гърба му, разврякваха се, когато той ги улавяше, че го наблюдават, докосваха го мимоходом, винаги случайно, но с такъв еротичен заряд при всеки допир, че и отшелник не би останал равнодушен. Дотогава той ги беше задирял дискретно, в рамките на приличието; хем за да не нарушава нормите на вежливост, хем за да не му бъде натрит носът с отказ, който би наранил смъртно самолюбието му. Лека-полека обаче започна да им отправя дръзки, настойчиви погледи — не искаше да взема прибързано решение. Коя да избере? И двете му се струваха пленителни с яките си бедра, със стегнатите си гърди, с аквамариновите си очи и с млечно бебешката си кожа. По-голямата беше по-духовита, но пък по-малката беше така прелъстителна с милото си кокетство. Горкият Ролф дълго се разкъсва от тежко двоумение, докато на момичетата им дотегна да го чакат да се престраши и се устремиха във фронтална атака. Спипаха го в ягодовата градина, подложиха му крак, събориха го на земята и му се хвърлиха отгоре, загъделичкаха го, направиха на пух и прах манията му винаги да изглежда сериозен и взеха на прицел възбудимите ту точки. Изпокъсаха му копчетата на панталона, издърпаха му обувките, раздраха му ризата и напъхаха ръцете си на палави нимфи там, където той никога не си беше представял, че някой ще го опипва. От този ден нататък Ролф Карле изостави четенето, заряза кутретата, забрави часовниците с кукувичка, писмата до майка си и дори собственото си име. Ходеше като хипнотизиран, със запалени инстинкти и помрачен разсъдък. От понеделник до четвъртък, когато нямаше посетители в къщата, ритъмът на шетнята се забавяше и тримата млади разполагаха с няколко часа свобода, които използваха, за да се потулят из стаите за гости, празни в тия дни от седмицата. Все си измисляха някакъв повод — да проветрят дюшеците, да измият прозорците, да напръскат срещу хлебарки, да лъснат мебелите с восък, да сменят чаршафите. Момичетата бяха наследили от родителите си чувство за равноправие и организираност, та докато едната оставаше в коридора да пази и да вдигне тревога, ако някой се зададеше, другата се затваряше в стаята с Ролф. Двете спазваха строго реда си, но за щастие младежът не забеляза тази унизителна подробност. Какво правеха, когато се усамотяваха ли? Нищо ново — играеха си на все същите братовчедски игри, които човечеството познава отпреди шест хиляди години. Интересното започна, когато решиха да се събират нощем тримата на едно легло, под успокоителните хъркания на Руперт и Бюргел в съседната стая. Родителите спяха с отворена врата, за да вардят дъщерите си, което позволяваше на дъщерите да вардят родителите си. Ролф Карле беше толкова неопитен, колкото и двете му приятелки, но още от първата среща неизменно вземаше предпазни мерки, за да не забременеят, и вложи в креватните игри толкова въодушевление и изобретателност, че с тях компенсира невежеството си в любовната област. Поривът му се подхранваше без отдих от изключителните чарове на братовчедките му — открити, сочни като плод, топли, винаги превиващи се от смях и силно отзивчиви. Пък и това, че го правеха в пълно мълчание, замръзващи от страх при всяко изскърцване на леглото, завити през глава под чаршафите, обгърнати от споделената топлина и мирис, ги възбуждаше допълнително и вливаше огън в сърцата им. Бяха точно на възраст за неуморна любов. Докато момичетата разцъфтяваха с лятна жизненост, очите им ставаха все по-сини, кожата все по-блестяща и усмивката все по-щастлива, Ролф забравяше латинските сентенции, блъскаше се о мебелите, заспиваше прав, сервираше на туристите в полусън, с треперещи колене и завеян поглед. „Това момче се изтрепва от работа, Бюргел, вижда ми се бледо, трябва да му се дават витамини“, казваше Руперт, без да подозира, че зад гърба му племенникът унищожаваше огромни порции от прочутото възбуждащо блюдо на вуйна си, за да не му омекват мускулите, когато удари часът на изпитание за тях. Тримата братовчеди откриха заедно какво се изисква, за да се излети, и в някои случаи дори летяха много високо. Момчето се примири с мисълта, че приятелките му имат по-голяма способност за наслада и че могат да повтарят подвизите си по няколко пъти на сеанс, та за да запази престижа си неопетнен и да не ги разочарова, се научи да дозира силите и удоволствието си с налучкани от самия него техники. Години по-късно научи, че същите методи се прилагат в Китай още от времето на Конфуций, и заключи, че няма нищо ново под слънцето, както казваше вуйчо му Руперт всеки път, когато сядаше да прочете вестника. Имаше нощи, когато тримата любовници достигаха такова блаженство, че забравяха да се разделят и заспиваха с оплетени на възел крайници. Изгубен сред бяла и уханна планина, младежът се унасяше от сънищата на братовчедките си. Събуждаха се при първи петли, тъкмо навреме, за да изпонаскачат всеки към леглото си, преди родителите да са ги хванали в такова иначе прелестно прегрешение. Отначало на сестрите им мина през главата да хвърлят ези-тура за неуморимия Ролф Карле, но през ония паметни сражения откриха, че с него ги свързва закачливо и весело чувство, напълно неподходящо за полагане на основите на благопристоен брак. Практични жени, те сметнаха за далеч по-целесъобразно да се омъжат за ароматичните фабриканти на свещи, но да запазят братовчед си като любовник и по възможност да го превърнат в баща на децата си и така да избегнат риска да им доскучае, макар може би не и риска да родят полуидиотчета. Пазарлък от този род никога не мина през ума на Ролф Карле, подхранван от романтичната литература, рицарските романи и строгите поучения, които му бяха втълпили като дете. Докато те замисляха дръзки комбинации, той едва успяваше да заглуши у себе си чувството за вина, породено от тази двойна любовна връзка, и то като се хващаше за предлога, че става дума за временно съглашение, чиято крайна цел е да се опознаят по-добре, преди да съставят окончателната брачна двойка. Виж, дългосрочен договор — това му се струваше възмутително извратено. Раздираше се от неразрешим конфликт между желанието, неспирно и буйно подновявано от тези две пищни и щедри тела, и собствената си строга принципност, която му внушаваше, че моногамният брак е единственият възможен за почтен мъж. „Не ставай глупав, Ролф, не виждаш ли, че за нас двете това е без значение? Аз не те искам само за себе си, сестра ми — също. Нека си продължим така, докато не сме се омъжили, а и след като се омъжим.“ Това предложение разтърси из основи честолюбието на младежа. Той потъна в негодувание за трийсет часа, след които любовното желание надделя. Прибра от пода достойнството си и пак легна с тях. И прелестните братовчедки, по една от двете му страни, усмихнати, голи, го обгърнаха отново във възхитителната си мъгла от канела, карамфил, ванилия и лимон, подлудиха сетивата му и срутиха сухата му християнска добродетелност.

Така се изнизаха три години — достатъчни, за да заличат зловещите кошмари на Ролф Карле и да ги заместят със сладостни сънища. Може би момичетата щяха да спечелят битката срещу скрупулите му и той щеше да остане заедно с тях до края на дните си и да изпълнява смирено задачата си едновременно на любовник, и на баща, а най-вече на разплоден жребец, ако съдбата му не беше предначертана в друга посока. Това му бе разкрито от господин Аравена — журналист по професия и кинематографист по призвание.

Аравена пишеше в най-влиятелния всекидневник в страната. Беше най-добрият клиент на пансиона, прекарваше почти всяка събота и неделя в къщата на Руперт и Бюргел, където разполагаше със запазена стая. Перото му се ползваше с такъв авторитет, че дори диктатурата не успя да му запуши устата напълно, и с дългогодишната си журналистическа кариера си спечели ореол на честен човек, който му позволяваше да печата неща, каквито колегите му никога не биха се осмелили да поместят. Дори Генерала и Мъжа с гарденията се отнасяха към него с уважение и спазваха негласно установена формула за равновесие. Чрез нея той разполагаше с известно пространство, в което можеше да се движи, без да бъде обезпокояван твърде, а правителството афишираше своята либералност, като при нужда развяваше леко дръзките му статии. Той обичаше да си угажда в живота, пушеше дебели пури, ядеше като разпран и беше ревностен пияч — единственият, способен да срази вуйчо Руперт в неделните турнири по наливане с бира. Пак единствено той си позволяваше волността да пощипва братовчедките на Ролф по внушителните задни части, защото го правеше мило, не с порочни намерения, а за да им въздаде дан по достойнство. „Елате насам, чаровни мои валкирии, дайте на този беден журналист да ви пипне по задниците“, и дори вуйна Бюргел се смееше, когато щерките й се обръщаха, той им вдигаше церемониално бродираните велурени поли и се захласваше при вида на тия балони, покрити с детински долни гащи. Господин Аравена си имаше снимачна камера и пишеща машина, портативна и шумна, с изличени от употреба букви по клавишите, и цялата събота и половината неделя седеше зад нея на терасата в пансиона, пишеше с два пръста статиите си и междувременно нагъваше колбаси и сърбаше бира. „Добре ми се отразява този чист планински въздух“, казваше той, докато вдъхваше черния пушек на пурата си. Понякога си водеше и по някоя симпатия, никога една и съща, представяше я за своя племенница и вуйна Бюргел се преструваше, че му вярва: „Този дом не е като ония долнопробни хотелчета, какво си въобразявате, аз само на него разрешавам да си води приятелки, защото е много известен човек, не сте ли му виждали името във вестника?“ Увлечението на Аравена по поредната дама траеше една нощ, после той й се насищаше и я изпращаше обратно с първия камион със зеленчуци, който поемаше надолу за столицата. Виж, с Ролф Карле той можеше по цели дни да си приказва и да се разхожда из околностите на селото. Разясняваше му международните новини, посвети го във вътрешната политика, насочваше го какво да чете, научи го да снима с камерата и да стенографира по малко. „Не можеш да останеш завинаги в тази Колония — казваше той, — тук е добре за невротик като мене — да идва да си възстановява силите и да си прочиства организма от отровите, но никой нормален младеж не може да живее сред подобна сценография.“ Ролф Карле познаваше добре творбите на Шекспир, Молиер и Калдерон де ла Барка, но никога не беше стъпвал в театър и не проумяваше каква връзка може да има между театрална сцена и това село, ала щеше да бъде неуместно да седне да спори с това светило, към което изпитваше безкрайно възхищение.

— Доволен съм от теб, племеннико. След някоя и друга година можеш самостоятелно да се захванеш с часовниците, доходна работа е — предложи му вуйчо Руперт в деня, когато момчето навърши двайсет години.

— Право да си кажа, аз не искам да ставам часовникар, вуйчо. Мисля, че киното е по-подходяща за мене професия.

— Киното ли? Че в него пък какво се върши?

— Правят се филми. Мене ме привличат документалните. Искам да зная какво става по света, вуйчо.

— Колкото по-малко знаеш, по-добре, но щом това ти е по сърце, твоя работа.

Бюргел едва не се разболя, когато научи, че той ще замине да живее сам в столицата, „това свърталище на опасности, наркотици, политика и болести, където жените са до една развалени, да не кажа друга дума, като тия туристки, дето идват в Колонията с клатещи се задници и изпъчени предници“. Отчаяните братовчедки се опитаха да го разубедят, като го оставиха на пост и молитва, но наказанието се оказа не по-малко мъчително и за тях, та смениха тактиката и го удариха на такава бурна любов с него, че Ролф започна да слабее тревожно. Най-много се разстроиха обаче кучетата — като подушиха приготовленията, те изгубиха всякакъв апетит и ходеха с подвита опашка, клепнали уши и непоносим израз на молба в очите.

Ролф Карле устоя на целия сантиментален натиск и след два месеца замина за университета, след като обеща на вуйчо Руперт, че края на всяка седмица ще прекарва с тях, на вуйна си Бюргел — че ще изяде курабийките, шунките и сладката, които тя все добавяше ли, добавяше към багажа му, а на братовчедките — че ще спазва пълно целомъдрие, за да се връща с удвоени сили и желание да играе с тях под юргана.

V

Докато ставаха всички тези неща в живота на Ролф Карле, недалеч оттам аз излизах от детството. По това време дойдоха злочестините и започна падението на Кръстница. Чух по радиото, видях снимката й в клюкарските списанийца, които Елвира купуваше скришом от господарката, и така научих, че е родила изрод. Мастити учени уведомиха общественото мнение, че съществото принадлежало към Племе III, тоест отличавало се с две слепени тела, всяко с главата си, с един гръбначен стълб, клас монофалусни, разред еднопъпни. А ето и най-куриозното — едната глава беше от бяла раса, а другата — от черна.

— Двама бащи има горкичкото, това е ясно като бял ден — каза Елвира с гримаса на погнуса. — Мене ако питаш, ето какви нещастия стават, като се спи с двама мъже в един и същи ден. Над петдесетгодишна съм, но никога не съм правила такова нещо. Аз поне никога не съм допускала да се смеси семето на двама мъже в корема ми — от такава поквара се раждат изродчета за цирка.

Кръстница ми си изкарваше хляба като чистачка на канцеларии нощна смяна. Била се захванала да чисти петната от един килим на десетия етаж, когато започнали болките, но продължила да работи, защото не си била направила сметка колко й остава, докато роди, и защото страшно се ядосвала на самата себе си, задето се поддала на едно изкушение и заплатила за това с тази срамна бременност. След полунощ усетила, че някаква топла течност се стича между краката й, и се наканила да отиде в болницата, но вече било късно — силите я напуснали и не могла да слезе. Завикала колкото й глас държи, но в пустата сграда нямало никой, за да й се притече на помощ. Примирила се с мисълта, че ще изцапа прясно почистения килим, легнала на него и започнала да се напъва отчаяно, за да излезе бебето. Като видяла странното двуглаво същество, което родила, се объркала до немай-къде и първата й реакция била да се отърве от него колкото се може по-скоро. Щом успяла да се задържи на крака, грабнала новороденото, излязла в коридора и го пуснала в етажната шахта за боклук, след което се върнала запъхтяна да изпере наново килима. На другия ден, като влязъл в мазето, портиерът намерил маломерното трупче сред отпадъците, изхвърлени от канцелариите. Било почти цяло-целеничко, защото паднало върху купчина накъсана хартия. Развикал се, притичали сервитьорките от кафе-сладкарницата и за броени минути вестта излетяла на улицата и се пръснала из града. По обед за скандала знаеше цялата страна и дори пристигнаха журналисти от чужбина да фотографират бебето, защото това съчетание от раси било напълно непознато в аналите на медицината. Цяла седмица се приказваше само за това събитие, то затъмни дори вестта, че двама студенти са били застреляни пред вратите на университета, защото развявали червени знамена и пеели „Интернационала“. Нарекоха майката на бебето извратена, убийца и враг на науката, защото не се съгласила да го даде за изследване в института по анатомия, а упорствала да го погребе на гробището, както повеляваха католическите норми.

— Първо го убива и го изхвърля на боклука като развалена риба, а после иска да го погребе по християнски. Господ не прощава такова престъпление, птиченце.

— Ама то, бабо, не е доказано, че Кръстница ми го е убила…

— Че кой тогава го е убил?

Полицията държа майката в единична килия няколко седмици, докато най-сетне съдебният лекар успя да наложи да му се чуе думата. Винаги беше твърдял, но кой да му обърне внимание, че покойното е умряло не защото е било изхвърлено в шахтата за отпадъци — то си е било мъртво още преди да се роди. В крайна сметка правосъдието освободи клетата жена, но тя и така си остана белязана, защото вестникарските заглавия я преследваха месеци наред и никой не повярва в официалната версия. Кръвожадната хорска симпатия взе страната на бебето и Кръстница бе наречена „убийцата на невинното изродче“. Този неприятен епизод се отрази пагубно върху нервната й система. Не можа да понесе вината си, че е родила плашило, и когато я пуснаха от затвора, вече не беше същият човек. Нави си на пръста, че това отроче е наказание Божие за някакъв страшен грях, какъвто тя сама не можеше да открие в миналото си, колкото и да се ровеше в паметта си. Срам я беше да се показва пред хората, започна да затъва в калта на провалата и на отчаянието. Като последно средство прибягна до заклинателите. Те я облякоха в саван, проснаха я на земята, оградиха я със запалени свещи, задавиха я с пушеци, омазаха я с камфор, оваляха я в талк и най-сетне пациентката нададе такъв вик, сякаш нещо й се разкъса отвътре, което, бе изтълкувано като окончателно прогонване на злите духове. После й увесиха свещени гердани, за да попречат на злото отново да се всели в нея. Когато отидох с Елвира да я видя, я заварих в същата боядисана в индиговосиньо колиба. Измършавяла, сбръчкана, забравила дръзкото кокетство, което преди правеше походката й огън и пламък, тя се беше обградила с евтини католически щампи и с индиански божества, а единствената й компания беше балсамираната пума.

Като видя, че на злочестините й не идва край нито с молитвите, нито с баенията, нито с рецептите на билкарите, Кръстница се закле пред олтара на Дева Мария никога повече да няма плътски допир с мъж и за да се принуди да изпълни своя обет, накара една жена, специалистка по бабуване, да й зашие цепката. Инфекцията едва не я прати в гроба. Никога не разбра дали прескочи трапа от антибиотиците в болницата, от свещите, които запали на света Рита, или от настойките, с които се наливаше до повръщане. Оттогава нататък вече не можеше да минава без ром и черна магия, изгуби посоката и нишката на живота си, често не можеше да познае и най-близък човек, скитосваше по улиците и бълваше змии и гущери по адрес на онова дяволско изчадие, на всичко отгоре двурасово, което й се беше пръкнало от корема. Не беше с всичкия си и не можеше да си изкарва препитанието, защото в това състояние, с размътена глава и със снимката й в полицейската хроника във вестниците, никой не я вземаше на работа. Понякога изчезваше за дълго и аз се страхувах, че е умряла, но един хубав ден, когато най-малко я очаквах, тя отново се появяваше — все по-изхабена и унила, със зачервени очи и с въже със седем възела, с което искаше да ми мери обиколката на черепа — кой знае откъде изкопан метод за проверка на девствеността. „Тя ти е единственото богатство, докато си непорочна, струваш нещо, когато загубиш целомъдрието си, вече си нищо, отрепка“, говореше Кръстница и аз не проумявах защо точно тази част от тялото ми, греховна и забранена, същевременно се оказваше толкова ценна.

Както месеци наред не се вестяваше да получава заплатата ми, така най-неочаквано идваше да иска пари на заем с молби и заплахи: „Вие ми съсипвате момиченцето, не е порасло и ей толкоз, много е слабо и злите езици ми разправят, че господарят го опипва, никак не ми харесва тая работа, викат й развращаване на малолетни.“ Когато пристигаше в къщата, аз изтичвах да се скрия в ковчега. Непреклонната стара мома отказа да ми повиши заплатата и уведоми Кръстница, че ако възнамерява да продължава да й додява, следващия път ще повика полицията, „там вече те познават, знаят много добре коя си и каква стока си, краката трябва да ми целуваш, задето се грижа за твоята сополанка, ако не бях аз, щеше да си отиде мърцина, както твоето бебе с две глави“. Положението стана неудържимо и най-сетне един ден господарката изгуби търпение и ме уволни.

На раздяла с Елвира много ми домъчня. Бяхме живели заедно над три години, тя ме беше дарявала с обич, а аз й бях пълнила главата с невероятни истории, помагахме си, милеехме една за друга, смеехме се дружно. Докато спяхме на едно легло и играехме на бдение над мъртвец в един и същи ковчег, двете скрепихме нерушима връзка, която ни предпази от самотата и от несгодите на слугинството. Елвира не преглътна раздялата, никога не ме забрави и оттогава нататък, където и да се намирах, все ме навестяваше. Как ме откриваше — не зная, но не престана да ме спохожда. Явяваше се като добродушна и добротворна баба на всяко мое работно място и не пропускаше да ми донесе я сладко от гуаяба[1], я няколко захарни пръчки, купени от пазара. Присядахме, вглеждахме се една в друга с онази лишена от външна изява обич, с която и двете бяхме свикнали, и преди да си тръгне, Елвира ме молеше да й разкажа дълга приказка, която да й държи влага до следващото гостуване. Така продължихме да се виждаме някое време, докато съдбата ни изигра лоша шега и заради това си изгубихме следите.

За мен започна скиталчество от къща на къща. Кръстница ме местеше, искаше да ми се плаща все повече и повече, но никой не беше склонен да възнаграждава щедро труда ми — много момичета на моята възраст работеха без заплата, само за едното ядене. Тогава не ми беше до водене на сметки, та сега не си спомням всички места, на които се главих, освен някои незабравими, като например дома на госпожата с финия порцелан, чието изкуство ми влезе в работа години по-късно при едно необичайно приключение.

Въпросната жена беше вдовица, родена в Югославия, говореше испански завалено и готвеше сложни ястия. Беше открила формулата на Универсалната материя, както скромно наричаше сместа от накисната във вода вестникарска хартия, обикновено брашно и зъболекарски цимент, от която приготвяше сива маса. Докато беше влажна, тя бе мека и разтеглива, а изсъхнеше ли, се втвърдяваше като камък. С нея можеше да се възпроизведе всичко, освен прозрачността на стъклото и зеницата на окото. Вдовицата я омесваше, увиваше я в мокър парцал и я прибираше в хладилника, докато дойде моментът да я използува. Според случая я моделираше като глина или я приплескваше с точилка, докато изтънее като коприна, режеше я, придаваше й различни форми или я огъваше накъдето пожелае. Щом изсъхнеше и се втвърдеше, тя я минаваше отгоре с лак и после я боядисваше по вкус, за да се получи дърво, метал, плат, плод, мрамор, човешка кожа или каквото и да е друго нещо. Жилището на югославянката беше нагледно доказателство за възможностите на този чуден материал — на входа се мъдреше направен от него параван от Бенгалския залив, в гостната четирима мускетари, облечени в кадифе и с извадени шпаги, слон, украсен по индийски, служеше като масичка за телефона, фриз от римско време — за предна табла на леглото. Една от стаите беше превърната в гробница на фараон — по вратите имаше барелефи с погребални сцени, лампите бяха черни пантери със запалени крушки в очите, масата наподобяваше лъскав саркофаг с инкрустации от фалшив лазурит, а пепелниците имаха спокойната и вечна форма на сфинкса, с дупка на гърба за гасене на угарките. Аз бродех из този музей, ужасена да не би нещо да се счупи, докато го бърша от прах с четката с пера, или да оживее и да хукне да ме гони, за да забие в мен мускетарска шпага, слонски зъб или пантерени нокти. Така се роди моето преклонение пред културата на древния Египет, както и моят ужас от хлебното тесто. Югославянката всели в душата ми непреодолимо недоверие към неодушевените предмети и оттогава, щом ми се изпречи пред очите каквато и да е вещ, все гледам да я докосна, за да разбера дали е каквато изглежда, или е направена от Универсална материя. В месеците, през които работих там, научих занаята й, но имах късмет, че не се пристрастих към него. Студеният порцелан е опасно изкушение — щом овладее тайните му, ваятелят може като нищо да възпроизведе всичко, което побира човешкото въображение, и в крайна сметка да създаде свят от лъжа и да пропадне в него.

Войната беше съсипала нервите на господарката. Убедена, че невидими врагове я дебнат, за да й сторят зло, тя беше оградила двора с висока стена, цялата с побити парчета стъкло отгоре, и в нощното си шкафче държеше два пистолета, „този град е пълен с крадци, една бедна вдовица трябва да е способна да се защитава сама, ха някой негодник се намъкне в къщата ми, ха съм го застреляла между очите“. Куршумите не бяха предназначени само за разбойниците: „Падне ли някой ден тази страна в лапите на комунизма, аз ще те убия, за да не страдаш, Евита, а после сама ще си пръсна черепа.“ Отнасяше се към мен с уважение, примесено донякъде с нежност, държеше да се храня обилно, купи ми удобно легло и всеки следобед ме канеше в гостната да слушаме заедно радионовелите. „А сега, нека се разтворят звучните страници на ефира, за да ви накарат да преживеете нови вълнуващи минути с поредния епизод от нашия сериал…“ Седнали рамо до рамо, хрупайки курабийки между мускетарите и слона, ние проследявахме три новели, които вървяха една подир друга — две любовни и една детективска. Хубаво ми беше с тази господарка, живеех с чувството, че си имам дом. Може би единственото неудобство се състоеше в това, че къщата се намираше в отдалечен квартал, където Елвира трудно можеше да ме навестява, но въпреки това баба ми биеше път дотам винаги, когато й се отвореше свободен следобед, „тежи ми ходенето, птиченце, но още повече ми тежи, като не те виждам, всеки ден се моля на Бога тебе да уреди на постоянно място, а на мене да даде здраве, та да ти се радвам“, казваше тя.

Щях да остана дълго там, защото Кръстница ми нямаше поводи да се оплаква, плащаха й редовно и не лошо, но странен и неприятен случай сложи край на работата ми в тази къща. Една ветровита вечер, някъде към десет часа, чухме шум — равен като барабанен бой. Вдовицата забрави за пистолетите си, затвори капаците на прозорците, цялата се разтрепери и не се престраши да надникне навън, за да открие причината за това явление. На другия ден намерихме в градината четири мъртви котки — удушени, обезглавени, с разпрани кореми, а по стените бяха написани с кръв мръсни думи. Спомних си, че бях слушала по радиото за подобни случаи, приписвани на момчешки банди, които си убивали времето с жестоки забавления от този род, и се опитах да убедя госпожата, че не бива да се тревожи чак толкова, но къде ти. Изплашена до полуда, югославянката реши да избяга от страната, преди болшевиките да са й видели сметката както на котките.

— Провървя ти, ще те наредя на работа в министерска къща — извести ми Кръстница.

Новият господар се оказа мижитурка, както почти всички държавници в страната през този период. Тогава политическият живот беше замразен и най-дребната проява на инакомислие или на оригинално мислене можеше да те отведе в подземие, където те очакваше тип, напръскал се с френски парфюм и с цвете в петлицата. Министърът принадлежеше към старата аристокрация по род и по състояние, та някои от простащините му минаваха безнаказано, но до време — той прекрачи всякакви граници на търпимост и бе отритнат дори от семейството си. Уволниха го от външно министерство, когато го завариха да пикае зад зелените брокатени завеси в Залата с държавните гербове, и по същата причина го разкараха от едно посолство, но тази привичка, недопустима в дипломатическия протокол, явно не му попречи да оглави цяло министерство, макар и в друг ресор. Неговите най-ценни качества бяха способността му да се подмазва на Генерала и талантът му да минава незабелязано — по-ниско от тревата. Всъщност тоя човек се прочу години по-късно, когато избяга от страната с малък частен самолет и в суматохата и бързането забрави на пистата куфар, пълен със злато, който така и не му притрябва в изгнание. Когато постъпих на работа при него, живееше в голяма къща от колониално време насред сенчест парк, в който растяха папрати колкото октоподи и диви орхидеи, впили се в дърветата. Нощем сред гъсталака в градината блещукаха червени точки — очи на гномове и на други незлобиви обитатели на шумака. Или на най-обикновени прилепи, които се спускаха в бръснещ полет от покривите. Разведен, без деца и приятели, министърът живееше сам в това вълшебно обиталище. Къщата, останала му в наследство още от прадедите му, беше прекалено голяма за него и за прислугата, много стаи стояха празни и заключени. Въображението ми се развихряше пред тези врати, нанизани една след друга по коридорите, и ми се струваше, че отвътре долавям шепот, стонове, смях. Отначало долепях дебнещо ухо до ключалките, но скоро зарязах тази практика — и без нея отгатвах какви светове се крият вътре — цялостни и завършени, всеки със собствените си закони, с времето си, с населяващите ги хора. Светове, предпазени от изхабяване и от мръсните зарази на всекидневието. Кръстих стаите със звучни имена, които си спомнях от майчините ми приказки — Катманду, Двореца на мечките, Пещерата на Мерлин, и с минимално усилие на мисълта си преминавах през дървото и ставах съпричастна с изключителните истории, които се разиграваха зад стените.

Освен шофьорите и телохранителите, които цапаха паркета и задигаха напитките, в къщата работеха готвачка, възрастен градинар, иконом и аз. Никога не разбрах за какво ме взеха и каква сделка бяха сключили господарят и Кръстница — почти по цял ден стоях със скръстени ръце, припках из градината, слушах радиото, мечтаех си за заключените стаи или срещу дребни лакомства разказвах на останалия обслужващ персонал истории за привидения. Имах само две лично отредени ми задължения — да лъскам обувките на господаря и да му изнасям цукалото.

Същия ден, когато постъпих, се даваше вечеря на посланици и политици. Никога не бях виждала такива приготовления. Един камион разтовари кръгли маси и варакосани столове, от раклите в килера наизлязоха бродирани покривки, а от бюфета в столовата — официалните сервизи и приборите със семейния монограм, гравиран със злато. Икономът ми тикна в ръцете мека кърпа, за да излъскам стъкларията, и аз се прехласнах от съвършения звън, който издаваха чашите при допира си, и от светлината на лампите, отразена като небесна дъга във всяка една от тях. Донесоха цял сноп рози, натопиха ги в големи порцеланови вази и ги разпределиха по салоните. От шкафовете изникнаха подноси и фруктиери от лъскаво сребро, откъм кухнята се заточи шествие от риби и меса, отбрани вина, докарани от Швейцария сирена, карамелизирани плодове и торти, направени по поръчка от монахините. Докато десетина сервитьори с бели ръкавици обслужваха гостите, аз гледах иззад завесите в салона, замаяна от целия този изискан разкош, който ми даваше нов материал за украса на приказките ми. Сега щях да мога да описвам празненства в императорски дворове, като се опиянявам от подробности, за каквито никога не бих се сетила, например музикантите във фракове, които свиреха танцови мелодии на терасата, фазаните, напълнени с кестени и увенчани с кичури разноцветни пера, печените меса, които поднесоха полети с някакъв спирт и горящи в сини пламъци. Не напуснах поста си, докато не си отиде и последният гост. На другия ден трябваше да се чисти, да се броят ножове и вилици, да се изхвърлят увехналите букети и всички неща отново да се приберат по местата им. Така се включих в обичайния ритъм на живот в къщата.

Спалнята на министъра беше на втория етаж — просторна стая с креват с дърворезбовани бузести ангели. Гипсовите шарки по тавана бяха отпреди един век, килимите — автентични ориенталски, по стените — светци от колониалния период на Кито и Лима. Сбирка фотографии — той в компанията на различни сановници. Зад масивното писалище се издигаше старинно кресло от епископски плюш, с позлатени странични облегалки и крака и с дупка насред седалката. Там господарят се настаняваше да задоволява естествените си физиологически нужди в сложено под дупката фаянсово гърне. Можеше да клечи по цели часове на тази анахронична мебел — там пишеше писма и речи, четеше вестник, пиеше уиски. Като си свършеше работата, дърпаше шнура на едно звънче, което задрънчаваше из цялата къща като тревожен повик при катастрофа, и аз, побесняла от яд, се качвах да отнасям цукалото, като не проумявах защо тоя човек не използува тоалетната както всеки смъртен. „Господарят открай време си има тази прищявка, стига си разпитвала, момиче“, скастри ме икономът, когато го помолих за обяснение. След няколко дни чувствах, че се задушавам, не можех да си поемам дъх, постоянно не ми стигаше въздухът, усещах, че ми лазят иглички по ръцете и краката, и се потях от ярост. Дори надеждата да присъствам на второ празненство или невероятните приключения, с които ме мамеха заключените стаи, не можеха да ми избият от ума плюшеното кресло, израза в очите на господаря, когато ми кимаше с глава какво трябва да направя, пътя, който изминавах, докато изхвърля гърнето. На петия ден чух призива на звънчето и се направих на глуха за известно време, като се зашетах в кухнята, но след няколко минути то вече ми дрънчеше в мозъка. Най-сетне се заизкачвах по стълбите, крачка по крачка, и ядът ми нарастваше с всяко стъпало. Влязох в богато наредената стая, пропита с мирис на обор, наведох се зад седалката и извадих цукалото. Най-спокойно, сякаш ми беше всекидневна привичка, вдигнах гърнето, обърнах го върху министъра и така с едно-единствено извъртане на китката се отървах от цялото натрупано унижение. Той се вцепени за дълго, очите му щяха да изскочат от орбитите си.

— Сбогом, господине. — Обърнах се кръгом, излязох бързешката от стаята, разделих се мислено с героите, заспали зад залостените врати, спуснах се по стълбите, минах между шофьорите и телохранителите, прекосих парка и си тръгнах, преди потърпевшият да се е опомнил от смайването си.

Не посмях да потърся Кръстница, защото ми беше взела страха, откакто в суматохата на своята лудост заплаши, че ще зашие отвътре и мен. В една закусвалня помолих да използвам телефона, услужиха ми и позвъних у старата мома и стария ерген, за да се обадя на Елвира. Но оттам ми отговориха, че е напуснала една сутрин, отнесла и ковчега си, който натоварила на наета талига, и повече не се върнала на работа, не знаели къде е отишла, била потънала вдън земя, без да предупреди, че напуска, и зарязала всичките си останали вещи. Изпитах усещането, че вече съм преживявала и по-рано същото чувство за безизходица, призовах майка си за кураж и се запътих инстинктивно към центъра на града като човек, тръгнал на среща. На Площада на Бащата на родината почти не познах конната статуя — бяха я лъснали и вместо цвъканията на гълъбите и зеленикавата патина на времето по нея се виждаха отблясъци от слава. Помислих си за Уберто Наранхо, единствения що-годе приятел, който бях имала някога, без изобщо да ми мине през ум, че той може да ме е забравил или че трудно ще го намеря — не бях живяла достатъчно, за да стана песимист. Седнах на ръба на изкуственото езерце, където той се обзалагаше с минувачите, разчитайки на рибата без опашка, и се загледах в птичките, в черните катерички и ленивците по клоните на дърветата. Като започна да се свечерява, реших, че съм чакала повече от достатъчно, станах и взех да обикалям напосоки из страничните улици, съхранили очарованието на колониалната архитектура и все още неподхванати от булдозерите на италианските строителни работници. Разпитах за Наранхо из кварталните дюкянчета, по лавките и в ресторантите — мнозина го познаваха, защото там се беше подвизавал и провеждал операциите си още от невръстен хлапак. Навсякъде се отнесоха с мен учтиво, но ми отговориха уклончиво — иначе можеха да се злепоставят. Диктатурата беше научила хората да си държат езика зад зъбите, отде да знае човек, дори момиче със слугинска престилка и с втъкнат в колана парцал за бърсане на прах може да събуди подозрения. Най-сетне един човек се смили над мен и ми прошепна на ухото: „Иди на улица Република, вечер той се навърта нататък.“ По онова време „Зоната на порока“ обхващаше едва две-три зле осветени пресечки, нищо работа в сравнение с онази цитадела, в каквато се разрасна по-късно, но вече имаше реклами на госпожици с черна черта върху голите гърди, сложена от цензурата, фенери, указващи хотелчета за любовни срещи, дискретни публични домове, комарджийници. Сетих се, че не съм хапнала нито залък, но не посмях да се примоля някъде да ми дадат нещо за ядене, „по-добре мъртва, отколкото просякиня, птиченце“, набиваше ми в главата Елвира. Открих една сляпа уличка, настаних се надве-натри зад някакви кашони и веднага заспах. Събудих се след няколко часа от корави пръсти, забити в рамото ми.

— Казаха ми, че си ме търсила. Какво, по дяволите, искаш?

В първия момент не го познах, както и той мене. Уберто Наранхо вече не беше някогашното дете. Стори ми се много елегантен с тъмните си бакенбарди, с алаброса си, намазан с брилянтин, с тесните, прилепнали по тялото му панталони, с ботушите си с висок ток и с кожения си колан с метални нитове. На лицето му бе изписан високомерен израз, но в очите му проблясваше онази палава искрица, която не успя да изличи нито един от тежките удари, стоварили се върху него по-нататък. Трябва да беше малко над петнайсетгодишен, но характерната му стойка го правеше да изглежда по-голям — поклащаше се на място с леко свити колена, разкрачен, с отметната назад глава и с увиснала на долната устна цигара. Познах го точно по този стоеж на гангстер — като хлапе по къси гащи пак заставаше в същата поза.

— Аз съм Ева.

— Коя?

— Ева Луна.

Уберто Наранхо прокара ръка през косата си, пъхна си палците в колана, изплю цигарата на земята и ме изгледа изотгоре. Беше тъмно и не можеше да ме различи добре, но гласът беше същият и в мрачината срещна очите ми.

— Ти ли си, дето разказваше приказки?

— Да.

Тогава той забрави ролята си на фукльо и отново стана засраменото от целувката по носа дете, което се сбогува с мене някога. Приклекна на едно коляно, наведе се към мене и се усмихна радостно като човек, намерил загубеното си куче. Усмихнах се и аз, още замаяна от съня. Стиснахме си стеснително ръце, две потни длани, заоглеждахме се изнервени, за да се познаем, „здравей“, „здравей“, докато аз не издържах, прегърнах го, притиснах се о гърдите му и зарових лице в ризата му на естраден певец и в парфюмирания му врат, а той ме потупваше утешително по рамото и преглъщаше.

— Малко съм гладна — друго не се сетих да кажа, за да прикрия желанието си да се разплача.

— Избърши си носа и отиваме да хапнем — отвърна той и по навик си оправи алаброса с гребенче.

Поведе ме по пустите и смълчани улици, стигнахме до единствената отворена по това време гостилница, той блъсна двете крила на вратата като каубой и се озовахме в полутъмно помещение, чиито очертания се заличаваха от цигарения дим. От един мюзикбокс се носеха сантиментални песни, докато клиентите скучаеха по билярдните маси или се наливаха на бара. Хвана ме за ръка, прекосихме някакъв коридор и влязохме в разположената в задния двор кухня. Тъмнокож мустакат младеж режеше парчета месо, въртейки ножа с фехтовални движения.

— Направи един бифтек на това момиче, Негър, ама гледай да е от по-големите, чу ли? И му сложи две яйца, ориз и пържени картофи. Аз плащам.

— Твоя воля, Наранхо. Не е ли това момичето, дето разпитваше за тебе? Завъртя се насам следобед. Изгора ли ти е? — ухили се онзи и намигна.

— Затваряй си плювалника, Негър, това е сестра ми.

Сипа ми повече ядене, отколкото можех да погълна за два дни. Докато дъвчех, Уберто Наранхо ме наблюдаваше мълчаливо и преценяваше с вещ поглед видимите промени в тялото ми, впрочем незначителни, защото развитието ми позакъсня. Все пак наболите ми гърди издуваха памучната ми престилка като два лимона, а още по онова време Наранхо си беше същият дегустатор на жени, какъвто си е и днес, та успя да предугади бъдещата форма на ханша и някои други изпъкналости и да си направи съответните изводи.

— Веднъж ти ми каза да остана с тебе — подзех аз.

— Беше преди много години.

— Сега съм дошла, за да остана.

— За това ще говорим по-късно, сега си изяж десерта, Негъра го прави екстра — отвърна той и лицето му помръкна.

— Не можеш да останеш с мене. Жена не бива да живее на улицата — отсъди Уберто Наранхо към шест часа, когато в гостилницата вече нямаше жива душа и дори любовните песни бяха умрели в мюзикбокса. Навън се развиделяваше, ден като всички други, започваше суетнята на уличното движение и на забързаните хора.

— Но нали по-рано ти сам ми предложи!

— Да, но тогава ти беше дете.

Никак не успях да проумея логиката на това разсъждение. Чувствах се по-подготвена за борба със съдбата сега, когато бях малко по-голяма, и смятах, че имам богат житейски опит, но той ми обясни, че е точно обратното — колкото повече пораствам, толкова по̀ ми е нужна закрилата на мъж, поне докато съм млада, след това няма значение, защото никой няма да ме желае. „Не те моля да ме закриляш и да се грижиш за мене, никой не ме напада, искам само да съм край тебе“, казах аз, но той беше неумолим и за да се пести време, реши спора, като удари с юмрук по масата, „писна ми вече, малката, пет пари не давам за твоите доводи, край, млъквай“. Веднага щом градът се досъбуди, Уберто Наранхо ме хвана за лакътя и ме заведе, по-право би било да се каже, че почти ме завлече в апартамента на Госпожата — на шестия етаж в сграда на улица Република, по-запазена и по-поддържана от повечето в квартала. Отвори ни жена на зряла възраст по пеньоар и пантофи с помпони, с още замаяна от сън глава и с явни следи от участие в изяви до късна доба.

— Какво има, Наранхо?

— Водя ти една приятелка.

— Как не ти беше съвестно да ме измъкнеш от леглото в този час?

Все пак ни каза да заповядаме, покани ни да седнем и обяви, че отива да се пооправи. Наложи ни се да чакаме дълго, но най-сетне жената се появи. Докато идваше към нас, палеше една след друга всички налични лампи и внасяше смут наоколо с найлоновия си пеньоар и с ужасния си парфюм. Нужни ми бяха няколко минути, за да се уверя, че това е същата жена — миглите й бяха порасли, кожата й беше станала бяла и гладка като фин порцелан, светлите й, безжизнени преди къдрици бяха бухнали, втвърдени от лака, клепачите й бяха две сини венчелистчета, а устата — разпукала се череша. Тези чудати промени обаче не накърняваха приятния израз на лицето й и очарователната й усмивка. Госпожата, както я наричаха всички, се смееше при най-малкия повод и тогава набръчкваше лице и присвиваше очи — симпатична и заразителна привичка, с която тутакси ме плени.

— Казва се Ева Луна и идва да живее при тебе — съобщи Наранхо.

— Ти не си с всичкия си, момче.

— Ще ти плащам.

— Я, момиче, завърти се да те огледам. Аз не съм по тази част, но…

— Не ти я водя да работи! — прекъсна я той.

— Не смятам да й търся място сега, никой не би я взел и безплатно, но мога да започна да я уча.

— Няма да стане. Нали ти казах, че ми е сестра.

— Че за какво ми е сестра ти?

— За да ти прави компания. Тя умее да разказва приказки.

— Какво?

— Разказва приказки.

— Какви приказки?

— Любовни, военни, страшни — каквито й поискаш.

— Виж ти! — възкликна Госпожата и ме огледа одобрително. — Все пак трябва да я подокараме, Уберто, виж й лактите и коленете, кожата й е кора. Трябва да се научиш на обноски, момиче, че както те гледам, седиш, все едно че си яхнала мотоциклет.

— Зарежи тия глупости и я научи да чете.

— Да чете ли? Че за какво ти е притрябвала интелектуалка?

Уберто беше човек на бързите решения и още на тия години беше убеден, че думата му е закон, така че пъхна няколко банкноти в ръцете на жената, обеща да ме навестява често, занарежда напътствията си към двете ни, потраквайки звучно с токовете на ботушите си: „Да не си посмяла да й боядисаш косата, ще си имаш разправии с мен, да не излиза вечер, положението е шибано, откакто убиха студентите, всяка сутрин намират нови жертви, недей я замесва в твоите далавери, помни, че ми е като най-близка роднина, купи й свестни дрехи, аз плащам всичко, давай й да пие мляко, разправят, че от него се напълнявало, ако ти потрябвам за нещо, ще се обадиш да ми предадат в гостилницата на Негъра и аз ще дойда за нула време, а… и благодаря де, знаеш, че винаги можеш да разчиташ на мен.“ Щом той излезе, Госпожата се обърна с прелестната си усмивка и се завъртя около мен, за да ме огледа, а аз забих поглед в пода, засрамена, с пламнали бузи, защото дотогава не ми се беше удавал случай да направя отчет за собствената си нищожност.

— На колко си години?

— На тринайсет, горе-долу.

— Не се притеснявай, никоя жена не се ражда красива, това се постига с търпение и работа, но си струва усилията, защото добереш ли се веднъж до хубостта, си уреждаш живота. Като начало вдигни глава и се усмихни.

— Предпочитам да се науча да чета…

— Това са приумици на Уберто. Не му обръщай внимание. Мъжете са много самонадеяни, все обичат да дават мнения. Най-добре е да им казваш „да“ на всичко и да правиш каквото си искаш.

Госпожата имаше привички на нощна птица, пазеше апартамента си от дневната виделина с тежки завеси и го осветяваше с толкова много цветни крушки, че на пръв поглед напомняше вход на цирк. Показа ми кичестите папрати, поставени за украса по ъглите и до един пластмасови, бара с какви ли не бутилки и чаши, светналата от чистота кухня, където не се виждаше нито една тенджера, спалнята с кръгло легло, на което дремеше испанска кукла с рокля на капки. В банята, претъпкана с шишенца козметични препарати, имаше големи розови хавлиени кърпи.

— Съблечи се.

— А?

— Свали си дрехите. Не се бой, само ще те изкъпя — засмя се Госпожата.

Напълни ваната, поръси щипка ароматични соли, които покриха водата с благоуханна пяна, и аз се потопих в нея, отпървом плахо, а после с въздишка на блаженство. Когато вече започна да ме унася на сън сред жасминовите пари и сапунените целувки, Госпожата отново се появи, този път с ръкавица от нещо като четина, и взе да ме трие. После ми помогна да се избърша, сложи ми талк под мишниците и няколко капки парфюм на врата.

— Облечи се. Ще отидем да хапнем нещо, а после — на фризьор — обяви тя.

По пътя минувачите се обръщаха да гледат жената, слисани от предизвикателната й походка и от вида й на тореадорка, прекалено дързък дори за този климат на ярки цветове и войнствени самки. Плътно прилепналата към тялото й рокля ваеше хълмове и долини, мънистата по шията и по ръцете й искряха, кожата й беше бяла като тебешир — тен, все още доста високо ценен в този район на града, макар че сред богаташите вече беше станал на мода плажният загар. Обядвахме и после се отправихме към фризьорския салон, който Госпожата изпълни изцяло с шумно разменените си поздрави, с безупречната си усмивка и с неотразимото си присъствие на достолепна хетера. Фризьорките ни обслужиха с внимание, пазено само за най-високопоставени клиентки, и после двете тръгнахме с весело настроение да пообиколим безистените в центъра — аз с грива на трубадур, жената с уловена в буклите й пеперуда от карей[2], а след нас се носеше килватер от евтин одеколон и от лак за коса. Когато дойде моментът за покупките, тя ме накара да пробвам от всичко, само не панталони, защото Госпожата беше на мнение, че жена в мъжки дрехи е не по-малко смешна, отколкото мъж в пола. Най-сетне ми избра пантофки като на балерина, широки рокли и ластични колани — както по филмите. Най-ценната ми придобивка беше малък сутиен, в който пилешките ми гърди плуваха като заблудени сливи. Когато свърши с мен, беше вече пет часът следобед и аз се бях превърнала в друго същество. Дълго се търсих в огледалото, но не успях да се открия — стъклото ми връщаше образа на объркана мишка.

Вечерта дойде Мелесио — най-добрият приятел на Госпожата.

— Това пък какво е? — учудено попита той, като ме видя.

— За да не навлизаме в подробности, да речем, че е сестрата на Уберто Наранхо.

— Не допускам, че си намислила да я…

— Не, остави ми я за компания…

— Само това липсваше!

Но след няколко минути той вече ме беше приел и двамата играехме с куклата и слушахме плочи с рокендрол — изключително откритие за мен, свикнала на сладникавия сантиментален градски и селски фолклор от кухненските радиоприемници. Тази вечер опитах рома с ананасов сок и пастите с крем — основа на хранителния режим в дома. По-късно Госпожата и Мелесио излязоха всеки по работата си и ме оставиха върху кръглото легло, прегърнала испанската кукла, приспивана от френетичния ритъм на рока и напълно уверена, че съм прекарала един от най-щастливите дни в живота си.

Мелесио си скубеше космите по лицето с пинцета, после се разтъркваше с памук, натопен в етер, и така кожата му беше станала гладка като коприна, полагаше специални грижи за дългите си фини ръце и всяка вечер си решеше косата по сто пъти. Беше висок и със здрав кокал, но имаше толкова изящна походка, че успяваше да изглежда крехък. Никога не споменаваше и дума за семейството си и едва години по-късно, когато той попадна в затвора „Санта Мария“, Госпожата успя да открие потеклото му. Баща му бил преселник от Сицилия, същински мечок, който, щом видел, че синът му пак се е заплеснал с играчките на сестра си, се нахвърлял отгоре му, биел го и му крещял „recchione, pederasta, mascalzone!“[3]. Майка му готвела самоотвержено неизменните макарони и се изпречвала между двамата с решителност на лъвица, когато бащата се мъчел да го застави да рита топка, да се боксира, да пие и по-късно да ходи по публични домове. На четири очи със сина си тя неведнъж се опитвала да узнае и проумее влеченията му, но единственото обяснение на Мелесио било, че вътрешно се чувствал жена и не можел да свикне с тази външност на мъж, която го стягала като усмирителна риза. Все това повтарял и след време, когато психиатрите му надробили мозъка с въпроси, винаги отвръщал все същото: „Не съм швестер, жена съм, тялото ми просто е една грешка.“ Друго не могли да изкопчат от устата му. Щом успял да убеди „mamma“, че ще бъде къде-къде по-зле да остане и да умре от ръката на собствения си баща, напуснал дома си. Опитал много занаяти, за да си изкарва прехраната, и най-сетне се хванал да дава уроци по италиански в една езикова школа, където му плащали малко, но разписанието на часовете било удобно за него. Веднъж в месеца се срещал с майка си в парка, връчвал й плик с двайсет процента от месечните си приходи, баламосвал я, че уж следва архитектура, и така гледал да я успокоява. Престанали да споменават бащата и след година жената започнала да се облича във вдовишки дрехи, защото въпреки че мечокът бил в отлично здраве, тя вече го била убила в сърцето си. Така Мелесио свързвал двата края известно време, но парите рядко му стигали и имало дни, в които се поддържал на крака само с едно голо кафе. По това време се запознал с Госпожата и оттогава за него започнал по-сполучлив житейски етап. Бил отрасъл в атмосфера на трагическа опера, та водевилният тон на новата му приятелка бил балсам за раните, нанесени му вкъщи и които продължавали да му нанасят всекидневно по улицата заради префинените обноски. Не били любовници. За нея сексът представлявал само основният стълб на предприятието й, а и на тази си възраст не й се щяло да разхищава енергия в гимнастики от подобен род, докато пък Мелесио смятал интимностите с жена за шокиращи. Много разумно те установили още отначало връзка, от която изключили ревността, насилственото притежание, неучтивостта и други недостатъци, присъщи на плътската любов. Тя беше двайсет години по-възрастна от него и въпреки тази разлика, или може би именно заради нея, двамата поддържаха чудесно приятелство.

— Обадиха ми се от едно място, където можеш да си намериш добра работа. Какво ще кажеш да пееш в бар? — предложила един ден Госпожата.

— Не зная… никога не съм пял.

— Никой няма да те познае. Ще бъдеш дегизиран като жена. В това кабаре се събират травестити, но не се бой, хората са почтени и плащат добре, работата е лесна, ще видиш…

— Значи и ти мислиш, че съм от ония!

— Не се обиждай. Да пееш там, не означава нищо. Това си е занаят като всеки друг — отвърнала Госпожата, която със здравото си практично чувство умееше да свежда всичко до уютни размери.

Макар и трудновато, тя успяла да преодолее бариерата от задръжки на Мелесио и да го убеди в преимуществата на предложението. Отначало той се постреснал от средата, но когато дебютирал една вечер, открил, че носи вътре в себе си не само жена, а и актриса. У него се проявил неподозиран дотогава сценичен и музикален талант и изпълнението му, което отначало било просто за запълване на програмата, скоро станало гвоздеят на спектакъла. Така Мелесио започнал двойствен живот — денем като строг преподавател в школата, а нощем като приказно същество, покрито с пера и с „диаманти“ от стъкло. Финансовото му положение се подобрило, успял да направи някой и друг подарък на майка си, преместил се в по-прилична квартира, започнал да се храни и да се облича по-добре. Щял да бъде щастлив, ако не го обземала непреодолима печал всеки път, когато си спомнял за половите си органи. Страдал, когато се гледал гол в огледалото или когато забелязвал, че напук на всичко функционира като нормален мъж. Измъчвала го натрапчива мисъл. Представял си, че сам се кастрира с градинска ножица — едно-единствено щракване, и пльок, тоя проклет израстък тупва на пода като окървавено влечуго.

Наел си беше стая в еврейския квартал, на другия край на града, но всеки следобед, преди да отиде на работа, намираше време да навестява Госпожата. Идваше привечер, когато започваха да се палят червените, зелените и сините лампи по улицата и проститутките надничаха от прозорците или се разхождаха напред-назад по тротоарите в бойните си облекла. Още преди да чуя звънеца, аз знаех, че е той, и тичах да го посрещна. „Не си наддала нито грам от вчера, не те ли хранят“ — това беше обичайният му поздрав и като фокусник вадеше от шепата си някое лакомство за мен. Предпочиташе модерната музика, но публиката искаше от него да й пее романтични песни на английски или на френски. Репетираше с часове, за да обновява репертоара си, а между другото учеше и мен на тях. Аз ги наизустявах, без да разбирам нито дума от текста, защото в него не се явяваше „this pencil is red, is this pencil blue“, нито никое друго изречение от курса по английски за начинаещи, който навремето бях проследила по радиото. Забавлявахме се с ученическите игри, на които нито той, нито аз бяхме имали възможност да играем като деца, правехме къщичка за испанската кукла, тичахме, пеехме серенади на италиански, танцувахме. Обичах да го гледам, когато се гримираше, и да му помагам да пришива фалшивите скъпоценни камъни по вятърничавите си костюми за кабарето.

На млади години Госпожата подложила на преценка възможностите си и заключила, че не й е присъщо търпението на хората, които си изкарват прехраната със старомодно почтени методи. Тогава решила да се изяви като специалист по изтънчени еротични масажи и отначало имала успех, защото подобни нововъведения още били невиждани по тия географски ширини. Но с демографския бум и с безнадзорния приток на преселници възникнала нелоялна конкуренция. Азиатките донесли ненадминати техники, усъвършенствани с хилядолетия, а португалките подбили безобразно цените. По тези причина последвал разрив между Госпожата и това изискано изкуство — тя не била склонна да се мори с циркаджийски акробатщини или да се подлага евтино на този или онзи, че дори и на съпруга си, ако се омъжела. Друга би с примирила да упражнява занаята си по обичайния начин, но тя била жена на оригиналните инициативи. Измислила редица причудливи играчки, с които смятала да наводни пазара, но у никого не срещнала готовност да финансира производството им. Поради липсата на търговски нюх у местните капиталисти и тази идея, както толкова други, била открадната от американците, които сега владеят патентите и продават моделите си по цял свят. Телескопичният пенис, задвижван от манивела, пръстът, работещ на батерии, и неотразимата гръд с църкащи карамел зърна били нейни изобретения и ако й били платили процента, за който имала законно право да претендира, щяла да стане милионерка. Но тя била изпреварила времето си, най-малкото съответното десетилетие, тогава никой не допускал, че подобни приспособления могат да се наложат като ширпотреба, и се смятало, че няма да е рентабилно да ги произвеждат на парче само за отделни ценители специалисти. А и банките не й отпуснали заеми, за да си построи собствена фабрика. Заслепено от приходите от нефта, правителството пренебрегвало нетрадиционните индустрии. Провалът обаче не я обезсърчил. Госпожата направила каталог на своите момичета, подвързала го в корици от лилаво кадифе и го изпратила дискретно на най-висшестоящите ведомства в държавната власт. След няколко дни получила първата заявка за участие в празненство на Ла Сирена — частно притежаван остров, необозначен на никоя мореплавателска карта, охраняван от коралови рифове и от акули и до който може да се стигне само с малък самолет. Като отминало първоначалното въодушевление от поканата, тя осъзнала с колко голяма отговорност са я облекли и взела да си блъска главата как най-добре да угоди на толкова високопоставената клиентела. В този момент, както ми разказа Мелесио години по-късно, тя забелязала, че ние сме сложили испанската кукла в седнало положение в един ъгъл и от другия край на стаята се целим в нея с монети и гледаме да паднат в скута на нейната пола на капки. Докато ни наблюдавала, изобретателният й мозък прехвърлил различни възможности и най-сетне се спрял на идеята да замести куклата с едно от момичетата. Тя си припомнила и други детски игри, на всяка добавила по някакъв похотлив щрих и ги превърнала в новаторско развлечение за гостите на празненството. След това заваляха поръчки от банкери, магнати и важни клечки от правителството, които заплащаха за оказаните им услуги с държавни средства. „Най-хубавото на тая страна й е, че корупцията дава хляб на всички“, прехласнато въздишаше тя. Със служителките си се държеше строго. Не ги оплиташе с измами и съблазни на махленски сводник — говореше им ясно и направо, за да се избегнат недоразумения и още отначало да ги накара да се освободят от илюзии и скрупули. Ако някоя не се явеше на работа, било поради болест, починал родственик или страшна злополука, тя я отстраняваше незабавно. Вършеше го с ентусиазъм, „малките, ние работим за порядъчни господа, много жар и хъс се иска в тоя занаят“, казваше им тя. Вземаше по-скъпо от местната конкуренция, защото беше установила, че плъзгането по евтината посредственост нито носи полза, нито оставя спомен. Веднъж един полковник от гвардията прекарал нощта с една от жените и като дошло време да си уреди сметката, извадил зачисления си служебно пистолет и заплашил Госпожата, че ще я тикне в затвора. Тя не загубила ума и дума, не вдигнала скандал. Не минало и месец, когато военният й се обадил с молба да му изпрати три дами, готови да обслужат на равнище някакви делегати чужденци, и тя му отговорила учтиво да покани жена си, майка си и баба си, ако иска да мърсува безплатно. След два часа се явил ординарец с чек и с три морави орхидеи в кристална кутия — на езика на цветята това означавало три женски чара, на които не може да се устои. Така поне обясни Мелесио, макар че клиентът може би не е знаел това и ги е избрал само заради луксозната опаковка.

Като надавах ухо на разговорите на жените, за няколко седмици научих повече, отколкото мнозина за цял живот. Водена от грижа да подобрява качеството на услугите в своето предприятие, Госпожата купуваше специални френски книги, които й доставяше под рафта слепият от будката. Подозирам обаче, че рядко принасяха някаква полза, защото момичетата се оплакваха, че като дойдело време да се хване бикът за рогата, порядъчните господа гаврътвали по няколко чаши и си свършвали работата по най-тривиален начин, така че цялото това запознаване с литература по въпроса било излишно. Когато оставах сама в апартамента, аз се качвах на стол и вадех забранените книги от скривалището им. При все че не можех да ги прочета, илюстрациите стигаха, за да ми внушат идеи, които, убедена съм, надхвърляха дори анатомическите възможности на човека.

Това бе добър период от живота ми, макар и да имах чувството, че витая върху облак, обкръжена от въздушни ями и лъжи. Понякога мислех, че надниквам в истината, но скоро отново се залутвах в гора от противоречия. В този дом часовете бяха разместени, живееше се нощем и се спеше денем, жените се превръщаха в съвсем различни същества, когато свършеха да се гримират, моята хазайка беше възел от загадки, Мелесио нямаше определена възраст и пол, дори храната не беше каквато е във всяка къща, а приличаше по-скоро на подбор от лакомства за рожден ден. И парите най-сетне станаха недействителни. Госпожата държеше дебели пачки в кутии от обувки, от които вадеше за всекидневните разходи, май без да си води сметка. Аз намирах банкноти навсякъде и отначало помислих, че ги пръскат нарочно, за да ме изпитат дали съм честна, но после разбрах, че не е клопка, а просто изобилие и чисто безредие.

Неведнъж чувах Госпожата да твърди, че изпитва ужас да се обвързва сантиментално, но мисля, че истинската й природа й играеше предателски номера и в крайна сметка се привърза и към мене, както едно време — към Мелесио. „Нека отворим прозорците, за да влязат уличната глъчка и светлината“, помолих я аз и тя се съгласи. „Да купим птиче, та да ни пее, и саксия с истински папрати, та да ги гледаме как растат“, предложих след това и тя пак прие. „Искам да се науча да чета“, настоях аз и тя обеща да ме учи, но други занимания осуетиха намеренията й. Сега, като са минали толкова години и мога да мисля за нея през призмата на житейския си опит, ми се струва, че не й беше лека съдбата — трябваше да оцелява в среда, където никой не прощаваше на слабия и да се занимава с долнопробни сделки. Може би си въобразяваше, че някъде все трябва да съществуват шепа избраници, които могат да си позволят да бъдат добри, и реши да ме предпази от калта на улица Република, да се опита да измами съдбата и да ме избави от живот като нейния. Отначало гледаше да ме баламосва относно характера на търговските си начинания, но когато видя, че се натискам да погълна света с всичките му грешки, смени тактиката. По-късно научих от Мелесио, че Госпожата се била договорила с другите жени да не допуснат да се окалям, и те толкова се стараеха в тази насока, че в крайна сметка аз възприех и въплътих най-доброто от всяка една. Постараха се да ме опазят от грубостта и пошлостта и с това си усърдие си спечелиха ново житейско достойнство. Молеха ме да им разказвам продължението на поредната радионовела и аз импровизирах драматичен край, който никога не съвпадаше с развръзката на предаването по радиото, но за тях това нямаше никакво значение. Канеха ме на мексикански филми и на излизане от киното се отбивахме в „Златният житен клас“ да обсъждаме филма. По тяхна молба аз променях сюжета и превръщах любовните мъки на скромния ратай в трагедия с кръвопролития и ужасии. „Ти разказваш по-хубаво, отколкото във филмите, защото много повече се преживява и страда“, хлипаха те с пълна с шоколадова торта уста.

Единствен Уберто Наранхо не искаше да му разказвам истории — смяташе ги за глупаво развлечение. Идваше на гости с джобове, натъпкани с пари, и ги раздаваше с пълни шепи, без да обяснява как се е сдобил с тях. Подаряваше ми рокли с волани и дантели, момичешки обувки и бебешки чантички, които всички одобряваха възторжено, защото им се искаше да запазя ореола на детската си невинност, но аз ги отхвърлях обидено.

— Това не става да го сложиш и на испанската кукла. Не виждаш ли, че вече не съм дете!

— Не искам да ходиш облечена като никаквица. Учат ли те да четеш? — питаше той и се разфучаваше, като разбереше, че ограмотяването ми си стои на точката на замръзването.

Аз внимавах да не се изпусна пред него, че културата ми в други области напредва бързо. Обичах го с онази момичешка влюбеност, която оставя неизличими следи, но така и не успях да го накарам да забележи горещата ми всеотдайност и колкото пъти се опитвах да му я подскажа, той ме отблъскваше с пламнали уши.

— Остави ме на мира. Ти трябва да се заловиш да учиш за медицинска сестра или за учителка — това са прилични професии за жена.

— Не ме ли обичаш?

— Грижа се за тебе, това е достатъчно.

Когато се усамотявах в леглото си, аз прегръщах възглавницата и се молех по-скоро да ми пораснат гърдите и да ми се налеят бедрата, но никога не свързвах Уберто Наранхо с илюстрациите от просветните книги на Госпожата или с коментарите на жените, които успявах да доловя. Не допусках, че може да има някаква връзка между тия гимнастически изяви и любовта — те ми се струваха просто средства за изкарване на прехраната, занаят, както шивачеството или машинописът. Любовта беше онази от песните и радионовелите — въздишки, целувки, изгарящи думи и погледи. Исках да бъда с Уберто Наранхо под един и същи чаршаф, облегната на рамото му, заспала до него, но бляновете ми бяха все още непорочни.

Мелесио беше единственият свестен артист в кабарето, където работеше нощем, останалият състав беше направо жалък — певческо-танцова трупа, наречена „Синият балет“ и състояща се от нанизани един зад друг хомосексуалисти, джудже, което вършеше неприлични фокуси с бутилка мляко, и възрастен господин, който разсмиваше публиката с това, че си сваляше панталоните, обръщаше си задника към зрителите и оттам се изтърсваха три билярдни топки. Присъстващите се смееха гръмко на тези палячовски номера, но когато на сцената излезеше Мелесио, целият в пера, с перуката си на куртизанка, и запееше на френски, в залата се възцаряваше мълчание като в църква по време на литургия. Не го освиркваха и не му подхвърляха обидни закачки както на фигурантите, защото и най-голямото дърво сред клиентите разбираше, че той е надарен. В тия часове в кабарето той се превръщаше в засияла под прожекторите звезда, която очакваха и от която се възхищаваха, там привличаше всички погледи и се сбъдваше мечтата му да бъде жена. Щом свършеше изпълнението си, се оттегляше в забутаната стаичка, която му бяха отредили за гримьорна, и снемаше одеждите си на знаменитост. Окачено на една кука, наметалото му от пера заприличваше на агонизираща камилска птица, перуката му застиваше на масата като обезглавена отрепка, накитите му от стъкло, плячка на провалил се пират, се умърлушваха на месинговата си табличка. Намазваше се с крем, сваляше си грима и отдолу се появяваше мъжкото му лице. Обличаше се в мъжките си дрехи, затваряше вратата и щом излезеше навън, го обземаше дълбока печал, защото оставяше назад най-хубавото от себе си. Запътваше се към гостилницата на Негъра да хапне нещо, усамотяваше се на някоя забутана ъглова маса и се унасяше в мисли за часа щастие, който току-що бе преживял на сцената. После тръгваше пеш по пустите улици да подиша хладния нощен въздух, прибираше се в пансиона, качваше се в стаята си, измиваше се и се просваше на леглото да гледа тъмнината, докато заспи.

Когато хомосексуализмът престана да бъде табу и се излагаше на показ посред бял ден, излезе на мода да се ходи при педерастите — да бъдат наблюдавани в собствената им среда, както се казваше. Богатите идваха с колите си с шофьори — елегантни, шумни, пъстроцветни птици, които си пробиваха път между редовните клиенти, сядаха да пият разводнено шампанско, да вдъхнат щипка кокаин и да ръкопляскат на артистите. Най-запалени бяха дамите — изискани жени от семейства на преуспели преселници, те носеха парижки дрехи, по шиите им блестяха колиета от фалшиви скъпоценни камъни — точно подобие на истинските, които пазеха в сейфовете си, и канеха актьорите на масите си, за да се чукнат с тях. На другия ден заличаваха с турски бани и процедури за разкрасяване щетите, нанесени им от долнокачествените напитки, цигарения дим и недоспиването, но не съжаляваха, защото подобни екскурзии бяха задължителна тема за разговор в голф клуба. Славата на изключителната Мимѝ — артистичният псевдоним на Мелесио — се носеше от уста на уста този сезон, но ехото от тази слава не прескочи извън стените на салоните и в еврейския квартал, където живееше той, или на улица Република никой не знаеше и никого не интересуваше, че срамежливият учител по италиански е Мимѝ.

Обитателите на „Зоната на порока“ се бяха организирали, за да преживяват криво-ляво и да си нямат неприятности. Дори полицията зачиташе този неписан и негласен кодекс на честта, намесваше се само при сериозни нарушения на обществения ред и сегиз-тогиз минаваше на обход по улиците, за да си прибира комисионите и да поддържа пряка връзка с доносниците си, като следеше далеч по-ревниво за чистотата на политическите нрави, отколкото на другите. Всеки петък в апартамента на Госпожата се явяваше един полицейски инспектор. Той паркираше колата си на тротоара, та всички да го видят и да знаят, че си получава пая от печалбите, да не би да си помислят, че властта е в неведение относно дейността на тази жена. Посещението му траеше не повече от десет-петнайсет минути — достатъчно време, за да изпуши една цигара, да разкаже няколко вица и после да си замине доволен с бутилка уиски под мишница и с полагаемия му се процент в джоба. Тези сделки се подчиняваха на общовалидни и общоприети правила и в крайна сметка в тях имаше взаимна изгода — позволяваха на длъжностните лица да прибавят по нещо към доходите си, а на другите — да си работят спокойно. Аз вече бях от няколко месеца при Госпожата, когато смениха инспектора и добрите делови отношения тутакси отидоха по дяволите. Над работата в бранша надвисна опасност поради прекомерната алчност на новия офицер, който не спазваше установилите се по традиция норми. Внезапните му набези, заплахите и изнудванията му разбиха дотогавашния здрав и ведър дух, толкова необходим за успеха във всяка дейност. Опитаха се да се спогодят с него, но той беше ненаситен и тесногръд тип. Присъствието му наруши крехкото равновесие на улица Република и вся смут навсякъде, хората се събираха по заведенията да умуват по новосъздалото се положение, „така не можем да свързваме двата края, трябва да направим нещо, преди този проклетник да ни е разпердушинил съвсем“. Разчувстван от този хор от вопли, Мелесио реши да се намеси, макар че не беше пряко засегнат, и предложи да се напише писмо, което да се подпише от потърпевшите и да се изпрати на началника на Дирекцията на полицията, с копие до министъра на вътрешните работи, тъй като и двамата се бяха ползвали от техните услуги и си бяха получавали рушветите години наред и следователно бяха морално задължени да проявят отзивчивост към техните затруднения. Скоро проумя, че планът е безразсъден и че ако го приведат в действие, ще стане ужасно. Ала колелото се беше завъртяло. За броени дни събраха подписите на засегнатото гражданство — нелека задача, защото на всекиго поотделно трябваше да се обяснява подробно какво и защо, но най-сетне стана голям списък и Госпожата лично отиде да остави петициите в съответните ведомства. Едно денонощие по-късно, на разсъмване, когато всички спяха, Негъра от пивницата дотича с вестта, че претърсват къщите една по една. Проклетият инспектор се задавал с камионетката на Отдела за борба с неморалните прояви, чиито агенти бяха добре познати с това, че пъхаха оръжие и наркотици в джобовете на невинни хора и после ги задържаха, за да ги изнудват. Останал без дъх от тичане, Негъра разказа, че нахълтали като орда в кабарето и арестували всички артисти и част от публиката, като внимавали да не закачат елегантната клиентела. Сред задържаните бил и Мелесио, цял обсипан с фалшиви скъпоценни камъни, наподобяващ карнавална птица с опашката си от пера, обвинен в педерастия и в търговия с наркотици — две понятия, чийто смисъл тогава не ми беше известен. Негъра хукна като стрела да предупреди за бедата и останалите си приятели и остави Госпожата в нервна криза.

— Обличай се, Ева! Бързо, не се помайвай! Натъпчи всичко в един куфар! Не! Няма време за нищо! Трябва да се махнем оттук… Горкият Мелесио!

Тя тичаше полугола из апартамента и докато се обличаше припряно, се блъскаше в никелираните столове и в огледалните маси. Най-накрая взе кутията от обувки с парите и се затича надолу по черното стълбище. Хукнах подпре й, бях още замаяна от съня и не разбирах какво става, но предчувствах, че трябва да е нещо много сериозно. Слязохме долу в същия миг, когато полицията нахлуваше в асансьора. На приземния етаж се сблъскахме с портиерката по нощница — испанка с широко майчинско сърце, която в по-спокойни времена ни гощаваше с вкусни и сочни омлети с картофи и наденица срещу шишенца одеколон. Като ни видя на какъв сме ред и чу тупурдията на униформените полицаи и сирените на патрулните коли на улицата, тя разбра, че е безпредметно да ни задава въпроси. Направи ни знак да я последваме в мазето на сградата, през чийто авариен изход се излизаше на един паркинг, и оттам успяхме да се измъкнем, без да минаваме по улица Република, изцяло заета от силите на реда. След лудешкия бяг Госпожата се спря запъхтяна и се облегна на стената на един хотел. Беше изтощена до припадък. Тогава сякаш за първи път ме забеляза до себе си.

— Ти какво правиш тук?

— Ами че и аз бягам.

— Изчезвай! Ако те сварят с мене, ще ме обвинят в развращаване на малолетни!

— Че къде искате да отида? Нямам къде.

— Не знам, момиче. Потърси Уберто Наранхо. Аз трябва да се скрия и да видя как мога да помогна на Мелесио, сега не мога да се занимавам с тебе.

Тя хукна надолу по улицата и последното, което видях от нея, беше как увитият й в полата на цветя задник се друса, и то съвсем не дръзко както преди, а направо малодушно. Притулих се зад ъгъла, през това време полицейските коли се носеха с вой насам-натам, а покрай мене бягаха проститутки, содомити и сводници. Някой ми извика да се махам по-скоро оттам, защото съчиненото от Мелесио и подписано от всички писмо било попаднало в ръцете на журналистите и скандалът, от който вече било изстинало мястото на не един министър и на няколко големи шефове в полицията, щял да се стовари като брадва върху нашите глави. Претърсиха всяка сграда, всяка къща, всеки хотел и заведение наоколо, натъпкаха колите с арестанти, дори на слепия от будката не му се размина, и хвърлиха толкова бомби със сълзотворен газ, че имаше дузина отровени и умря едно новородено — майка му не успяла да го спаси, защото точно тогава била с клиент. Три дни и три нощи единствената тема за разговор беше Войната срещу света на покварата, както я нарече печатът. Народното остроумие обаче я назова Бунта на курвите — име, под което инцидентът бе отразен и в стихотворенията на поетите.

Оказах се без пукната пара, както толкова пъти ми се беше случвало преди и щеше да ми се случва в бъдеще, и не успях да открия Уберто Наранхо, който по време на суматохата на това сражение се намирал в съвсем друг край на града. Объркана, аз седнах между две колони, подпрели някаква сграда, и реших да се преборя с чувството за сиротност, което бях изпитвала и друг път и което сега отново ме обземаше. Зарових лице между коленете си, призовах майка си и почти веднага долових лекия й мирис на чисти дрехи и на колосано. Яви ми се цяла-целеничка, с навитата на темето плитка и с премрежените си очи, озарили луничавото й лице, за да ми каже, че цялата тая олелия изобщо не ме засяга и че няма защо да се страхувам, да се отърся от уплахата си и да повървим заедно. Станах и я хванах за ръка.

Не можах да намеря никой от познатите си, а ме достраша да се върна на улица Република — колкото пъти се навъртах нататък, все виждах спрените полицейски коли и си казвах, че чакат мене. Отдавна нямах никакви вести от Елвира и се отказах от мисълта да потърся Кръстница — тогава тя вече напълно си беше загубила разсъдъка и вниманието й бе погълнато единствено от участието й в лотарията — беше си втълпила, че светците ще й обявят по телефона кой номер ще спечели. Но Божието окръжение грешеше в предвижданията не по-малко от кой да е смъртен.

Прословутият Бунт на курвите обърна всичко с краката нагоре. Отначало обществеността приветства енергичната мярка на правителството и епископът първи направи изявления в подкрепа на проявената твърдост срещу порока. В положението обаче настъпи обрат, когато един хумористичен вестник, издаван от група хора на изкуството и интелектуалци, помести под заглавие „Содом и Гомор“ карикатурите на високопоставени държавни служители, замесени в корупцията. В две от нарисуваните лица се забелязваше подозрителна прилика с Генерала и с Мъжа с гарденията, чието участие във всякакви нечисти сделки беше всеизвестно, но дотогава никой не беше дръзвал да го изтипоса черно на бяло, и то, дето се вика, с главни букви. Агентите от Силите за сигурност нахлуха в редакционните помещения на вестника, изпочупиха машините, изгориха хартията, арестуваха колкото журналисти и печатари успяха да изловят и обявиха главния редактор за избягал. На другия ден обаче обезглавеният му и с явни следи от мъчения труп бе намерен в кола, паркирана в самия център на града. Никой не се усъмни кои са го убили — същите бяха отговорни за клането на студентите и за изчезването на толкова други хора, чиито тела биваха хвърляни в бездънни шахти с надежда, че ако някой ги намери в бъдеще, ще ги сбърка с вкаменелости. С това престъпление преля чашата на търпението на обществеността, която от години понасяше безчинствата на диктатурата, и за няколко часа се организира масова демонстрация, съвсем различна от светкавичните митинги, на които опозицията протестираше безрезултатно срещу правителството. Улиците край Площада на Бащата на родината се изпълниха до краен предел със студенти и работници, които развяха знамена, налепиха позиви, запалиха автомобилни гуми. Сякаш най-сетне страхът се беше отдръпнал назад, за да отстъпи място на бунта. Сред множеството се запровира дошла от една странична улица рехава колона със странна външност — това бяха гражданките от улица Република. Те не бяха разбрали, че размириците са добили политическа насоченост, и сметнаха, че народът се е вдигнал в тяхна защита. Трогнати, няколко нимфи се покачиха на импровизирана трибуна, за да изкажат благодарност за проявената солидарност към отритнатите от обществото, за каквито се самоопределиха. „И е редно да направите такъв жест, съотечественици, защото биха ли могли майките, годениците и съпругите да спят спокойно, ако ние не си вършехме работата? Къде биха намерили отдушник съответно техните синове, годеници и съпрузи, ако ние не изпълнявахме дълга си?“ Множеството откликна на тези речи толкова възторжено, че едва не се устрои карнавал, но Генерала нанесе изпреварващ удар — изкара войската по улиците. Танкетите запристъпваха със слонски тропот, но не стигнаха далеч, защото старата настилка от колониално време по централните улици поддаде, хората награбиха паветата и започнаха да замерят с тях органите на властта. Имаше толкова ранени и контузени, че в страната бе обявено обсадно положение и се въведе полицейски час. Тези мерки наляха масло в огъня на безредиците, които избухнаха повсеместно като летни пожари. Студентите сложиха бомби домашно производство дори в амвоните на църквите, разюздана паплач изкърти рулетките на магазините на португалците, за да разграби стоката им, група ученици хванаха един полицай и го разхождаха гол по булевард Независимост. Много нещо се опустоши, имаше и човешки жертви, но тези размирици на равнище дадоха на населението възможност да крещи до прегракване, да заобикаля закона и да се почувства отново свободно. Не можа да мине без импровизирани музикални състави от любители, които използваха като ударни инструменти празни бензинови варели, и без дълги върволици танцьори, които друсаха тела в ритъма на популярни мелодии от Куба и Ямайка. Броженията траяха четири дни, но най-сетне духовете се укротиха, защото всички капнаха и никой не си спомняше точно откъде и защо бяха тръгнали нещата. Отговорният пряко министър си подаде оставката и на негово място бе назначен моят познат. Като минах край една будка, видях снимката му на първа страница във вестника и едва го познах — портретът на този строг мъж със смръщени вежди и вдигната ръка не си схождаше с образа на онзи, когото някога оставих унижен в креслото от епископски плюш.

Към края на седмицата правителството отново овладя града и Генерала замина да си почине на частния си остров и докато се печеше по гръб под слънцето на Карибско море, си мислеше доволно, че държи под властта си дори сънищата на своите сънародници. Надяваше се да управлява пожизнено — вярваше, че Мъжа с гарденията ще следи да не се съзаклятничи нито в казармите, нито сред цивилните, а освен това беше убеден, че искрата на демокрацията не беше просветнала толкова за дълго, та да остави трайни следи в народната памет. Резултатът от тези размирици бе няколко убити и неуточнен брой арестувани и избягали в чужбина. Пак отвориха вратите си комарджийниците и публичните домове на улица Република и обитателите им подновиха обичайните си занимания, сякаш нищо не се беше случвало. Властите продължиха да си получават процента и новият министър се задържа на поста си без особени спънки, след като нареди на полицията да не закача хората от света на порока, а да насочи усилията си постарому в преследването на политическите размирници. Е, и да лови лудите и просяците, та след като им обръсне главите и ги полее с дезинфекциращ разтвор, да ги пуска по шосетата, за да изчезват по естествени пътища. Генерала не се притесни от злословията по негов адрес — разчиташе, че обвиненията в злоупотреби и корупция само ще укрепят авторитета му. Беше възприел максимата на Благодетеля, че в историята остават само дръзките до безцеремонност властници, тъй като народът презирал почтеността, смятал я за качество, което трябва да притежават калугерите и жените, но не и истинският мъж — за него то било дори нежелателно. Беше убеден, че начетените и почтени мъже стават само за да им се издигат статуи, но че все пак е целесъобразно да се разполага с двама-трима такива, за да им слагат портретите в учебниците, но дойде ли време да се оглавява властта, възможности за победа имат само деспотичните и внушаващите страх предводители. Дни наред скитах напосоки из града. Не взех участие в Бунта на курвите — гледах да се държа настрана от безредиците. Въпреки зримото присъствие на майка ми отначало усещах парене в стомаха и сух, тръпчив вкус в устата, все едно че беше пълна с пясък, но после свикнах. Забравих здравите си навици за чистота, които ми бяха втълпили Кръстница и Елвира, и престанах да се мия на градските чешми. Превърнах се в мръсно същество, денем скитосвах безцелно и ядях каквото намерех, а привечер се притулвах на тъмно, за да съм в безопасност по време на полицейския час, когато по улиците сновяха единствено полицейските коли.

Един ден, към шест часа следобед, се запознах с Риад Халаби. Аз клечах на един ъгъл, той вървеше по същия тротоар, спря се и взе да ме оглежда. Вдигнах глава и съзрях едър мъж на средна възраст, с тъжни очи и дебели клепачи. Май че беше с костюм и връзка, но аз винаги си го спомням с гуаябера[4] — с някоя от ония безупречни батистени гуаябери, които не след дълго, аз самата щях да гладя старателно.

— Ей, момиченце… — повика ме той с гъгнив глас.

Тогава забелязах, че има дефект на устата — дълбока резка между горната устна и носа, и разделени зъби, през които му се показваше езикът. Човекът извади носна кърпичка, с нея си затули лицето, за да прикрие недостатъка, и ми се усмихна с маслинените си очи. Заотстъпвах, но изведнъж ме обзе дълбока умора, неудържимо желание да се отпусна и да заспя, коленете ми се огънаха, седнах на земята и се загледах в непознатия през гъста пелена. Той се наведе, хвана ме за ръцете, накара ме да се вдигна на крака, да направя крачка, две, три, докато се опомних в някаква закусвалня пред огромен сандвич и чаша мляко. Взех ги с треперещи ръце и вдъхнах мириса на топъл хляб. Задъвках, преглътнах и усетих глуха болка, остра наслада, жестоко желание, каквито по-късно ми се е случвало да изпитвам, и то много рядко, в любовна прегръдка. Ядох бързо и не можах да се нахраня, защото пак ми прилоша, и този път не успях да се удържа и повърнах. Хората наоколо се отдръпнаха с погнуса, а сервитьорът взе да ругае, но мъжът му затвори устата с една банкнота, прихвана ме през кръста и ме изведе оттам.

— Къде живееш, малката? Имаш ли семейство?

Отвърнах засрамено, че нямам. Човекът ме заведе до една улица недалеч оттам, където чакаше камионетката му, разбрицана и претъпкана с кутии и торби. Помогна ми да се кача, загърна ме със сакото си, запали мотора и подкара на изток.

Пътувахме цяла нощ в тъмнина, нарушавана единствено от фаровете на полицейските коли и на камионите за петролните полета и от светлините на Двореца на бедните, който се мярна за трийсет секунди край шосето като призрачно видение. Преди време той е бил лятна резиденция на Благодетеля, където са танцували най-красивите жени от Карибието, но още същия ден, когато умрял тиранинът, там започнали да се стичат бездомни сиромаси, отначало боязливо, после на тълпи. Намъкнали се в градините и тъй като никой не ги спрял, продължили да напредват, качили се по широките стълбища между шпалир от ваяни колони с бронзови инкрустации, пребродили разкошните салони от бял мрамор от Алмерия, розов от Валенсия и сив от Карара, прекосили коридорите от друг вид мрамор, този път с дървовидни жилки, както и с арабески, влезли в баните от оникс, яспис и турмалин и най-накрая се заселили там с децата си, със старците си, с партакешите си и с домашните си животни. Всяко семейство си намерило отделен кът, разчертали с разделителни линии просторните стаи, окачили хамаците си, нацепили мебелите рококо за дърва за кухненските си печки, децата разглобили крановете от римско сребро, подрастващите се любили сред живите плетове и цветята в парка, а старците разсадили тютюн в позлатените вани. Някой изпратил полицейски части да ги изкарат оттам насила, с изстрели на месо, но колите на органите на властта се заблудили по пътя и не намерили мястото. Не могли да изгонят натрапниците, защото дворецът и всичко в него станали невидими за човешкото око, влезли в друго измерение и продължили да съществуват безпрепятствено в него.

Когато най-сетне пристигнахме, слънцето вече беше изгряло. Агуа Санта беше едно от многото приспани от провинциалната дрямка села. Изкъпано от дъжда, то грееше в невероятната светлина на тропика. Камионетката мина по главната улица с къщите в колониален стил, всяка със зеленчуковата си градинка и с курника си, и спря пред варосана сграда, по-солидна и по-угледна от останалите. В този час пътната врата беше затворена и не схванах, че това е магазин.

— Вече сме си вкъщи — каза мъжът.

[1] Тропически плод. — Б.пр. ↑

[2] Черупка на едноименна морска костенурка. — Б.пр. ↑

[3] Долен педераст, кретен! (ит.) — Б.пр. ↑

[4] Вид мъжка риза, разпространена в Латинска Америка и най-вече в Карибския басейн. — Б.пр. ↑

VI

Риад Халаби беше толкова благ човек, че от прекалена доброта и състрадателност си беше съсипал живота. Държеше на хората и за да им спестява отвращението да съзират разцепената му уста, винаги носеше в ръката си кърпичка, за да я прикрива, не ядеше и не пиеше на публично място, усмихваше се едва-едва и все гледаше да застава с гръб към светлината или в сянка, та да не му се вижда недъгът. Цял живот не проумя, че събужда симпатия сред околните, както и не разбра, че аз го обикнах. Беше дошъл в страната ни на петнайсет години, сам, без пари, без приятели и с туристическа виза, положена върху фалшив турски паспорт, купен от баща му от някакъв консул рушветчия в Близкия Изток. Били му възложени две задачи — да натрупа състояние и да изпраща пари на семейството си. И макар че не успял да реши първата, никога не престанал да изпълнява втората. Изучил братята си, осигурил зестра на всичките си сестри и купил на родителите си маслинова градина — белег за престиж в онази земя на бежанци и просяци, където бил отрасъл. Говореше испански с всички местни езикови обрати, но и с ясно доловим акцент от пустинята, откъдето бе донесъл със себе си още гостоприемството и култа към водата. В първите си преселнически години живял на хляб, банани и кафе. Спял направо на пода във фабриката за платове на един свой земляк. Вярно, имал покрив над главата, но онзи го карал да чисти сградата, да пренася балите прежда и памук и да се разправя с капаните за мишки. Всичко това му запълвало голяма част от деня, а в останалото време се занимавал с различни сделки. Скоро проумял къде падат най-големите печалби и решил да се захване с търговия. Обикалял целия град — по канцелариите предлагал бельо и часовници, в буржоазните къщи изкушавал прислужничките с препарати за разкрасяване и с долнокачествени гердани, по училищата разнасял географски карти и моливи, в казармите продавал снимки на голи актриси и щампи с образа на архангел Гавриил, покровител на военните изобщо и на новобранците в частност. Но конкуренцията била жестока и изгледите му да преуспее почти нищожни, защото единственото му качество като търговец било, че обичал да се пазари. В пазаренето винаги потърпевш се оказвал сам той, но пък му се представяли възможности да обменя мисли с клиентите и да се сприятелява с хората. Бил честен и неамбициозен, липсвали му заложби, за да се наложи в този занаят, особено в столицата, и затова земляците му го посъветвали да замине за провинцията, да се позавърти със стоката си из малките села, където хората са по-наивни и доверчиви. Риад Халаби тръгнал със същото предубеждение, с което предците му се били впуснали в дългия си преход през пустинята. Отначало пътувал с автобус, докато успял да си купи на изплащане мотоциклет, на чиято задна седалка прикрепил голяма кутия. Яхнал мотора, той пребродил магарешките пътеки и покорил планинските урви с присъщата за ездаческата му раса издръжливост. По-късно се сдобил със стар, но все още достолепен автомобил, и накрая с камионетка. С това превозно средство обходил цялата страна. Изкатерил се до върховете на Андите по пътища в окаяно състояние и продавал стоката си в махали, където въздухът бил толкова чист, че надвечер можели да се видят и ангелите. Чукал на всички врати по крайбрежието, потопен в горещата мараня на мързеливите ранни следобедни часове, потен, целият в треска от влагата, като от време на време спирал да помага на игуаните, чиито лапи затъвали в разтопения от слънцето асфалт. Прекосил дюните, плавайки без компас в море от движени от вятъра пясъци, без да гледа назад, защото иначе съблазънта на забравата щяла да превърне кръвта му в течен шоколад. Най-сетне стигнал до онзи някога цветущ край, по чиито реки се спускали лодки еднодръвки, натоварени с дъхави какаови зърна. Сега нефтът вече го е съсипал и джунглата и човешката немарливост са го опустошили. Влюбен в природната красота, той кръстосвал тези краища с очаровани очи и ведър дух и си спомнял своята суха и спечена земя, където се изисквала мравешка упоритост, за да отгледаш портокал — пълна противоположност на тази щедра на плодове и цветя област, същински рай, опазен от всякакви злини. Там дори човек като него, лишен от търговски нюх, лесно можел да пласира всякаква стока, но той бил с меко сърце, та не успял да забогатее за сметка на невежеството на другите. Обикнал хората — истински благородници в своята беднотия и изостаналост. Навсякъде го посрещали като приятел, както дядо му приемал другоземците в шатрата си, със съзнанието, че гостенинът е свещен. И в най-долната колиба го черпели с лимонада, с ухайно черно кафе, предлагали му стол, за да си почине на сянка. Били весели хора с широка душа и ясна приказка, каквото кажели, на две не ставало. Той отварял куфара и нареждал стоката си на пръстения под. Домакините оглеждали с любезна усмивка тия вещи, които едва ли някога щели да им влязат в работа, и купували по нещо, за да не го обидят, но мнозина нямали как да му платят, защото рядко разполагали с пари. Все още се отнасяли е недоверие към банкнотите — тия напечатани хартии, дето днес имат някаква стойност, но утре могат да бъдат извадени от обращение, ако му скимне на поредния управник. А и при най-дребно недоглеждане могат да изчезнат, както се случило с подписката „Помогни на прокажените“, изцяло изядена от един козел, който се намъкнал в канцеларията на касиера. Предпочитали монетите — те поне тежат в джоба, дрънчат на тезгяха и лъщят, това са истински пари. Най-старите хора още криели спестяванията си в заровени по дворовете глинени делви и газени тенекии, защото не били чували за банки. Пък и малцина си блъскали главите с финансови грижи — повечето живеели от натурална размяна. Риад Халаби се нагодил към тези обстоятелства и зарязал бащината си повеля да се замогне.

Едно от пътуванията му го отвело в Агуа Санта. Като влязъл в селото, то му се сторило изоставено, защото по улиците не се виждала жива душа, но после открил голяма навалица пред пощата. Това станало в паметната сутрин, когато бил застрелян в главата синът на учителката Инес. Убиецът имал къща, заобиколена от пущинаци, където растели безнадзорно мангови дървета. Децата влизали да събират окапалите плодове въпреки заканите на собственика — пришелец, получил в наследство малкия имот и още нескъсал със свидливостта на някои градски хора. Дърветата били толкова отрупани с манго, че клоните се чупели под тежестта им, но нямало как да продаде плодовете, защото никой не искал да ги купува. За какво да се дават пари за нещо, което земята предлагала даром. Този ден синът на учителката Инес свърнал от пътя за училище, за да си вземе един плод, както правели всичките му съученици. Куршумът от пушката влязъл през челото му и излязъл през тила, без да му остави време да проумее откъде са се взели тази светкавица и тази гръмотевица, които го блъснали в лицето.

Риад Халаби спрял камионетката си в Агуа Санта само минути след като децата донесли трупа на стъкмена надве-натри носилка и го оставили пред входа на пощата. Цялото село отишло да го види. Майката гледала сина си и не можела да осъзнае случилото се, докато четирима стражари задържали тълпата, за да не линчува виновника, но изпълнявали дълга си не особено въодушевено, защото познавали закона и им било ясно, че убиецът ще се измъкне невредим от процеса. Риад Халаби се смесил с множеството с предчувствието, че му е писано да остане на това място, че е дошъл краят на странстванията му. Щом научил подробностите около произшествието, той без колебание застанал начело на хората и никой не се учудил на поведението му — сякаш го били чакали. Пробил си път, вдигнал тялото на ръце и го отнесъл до къщата на учителката, където го положил на масата в столовата и набързо подготвил всичко необходимо за бдение. После дори сварил кафе и го поднесъл, което предизвикало известен смут сред присъстващите, тъй като никога не били виждали мъж да шета из кухнята. Цяла нощ не спал и не се отделил от майката и забележимото му, но ненатрапващо се присъствие накарало мнозина да помислят, че трябва да е някой неин родственик. На другата сутрин организирал погребението и като помагал да спуснат ковчега в гроба, бил толкова искрено съкрушен, че на госпожица Инес й се приискало този непознат да е бащата на сина й. Като утъпкали пръстта около гроба, Риад Халаби си сложил кърпичката на устата, обърнал се към събралите се наоколо му хора и предложил отдушник за колективния гняв. Направо от гробището всички се запътили да събират манго, напълнили чували, кошове, торби, колички и така тръгнали към имота на убиеца. Като ги съзрял да прииждат, той в първия момент понечил да ги разгони с пушката си, но после размислил и се скрил между тръстиките в реката. Тълпата пристъпила мълчаливо, обградила къщата, разбила прозорците и вратите и изсипала товара си в стаите. После отишли за още. Цял ден носили манго, докато не останало нито едно по дърветата и къщата се напълнила до покрива. Сокът се изцедил от плодовете, напоил стените и потекъл по пода като сладка кръв. Вечерта, когато хората се прибрали по домовете си, престъпникът се престрашил да излезе от водата, качил се на колата си, офейкал и не се върнал никога повече. В следващите дни слънцето нагряло къщата и я превърнало в огромен казан, където манговите плодове се сварили на слаб огън, сградата се боядисала в жълто-кафяво, подгизнала, поддала, сцепила се и се разпаднала, а от нея селото години наред миришело на мармалад.

От този ден нататък Риад Халаби се смятал за кореняк от Агуа Санта, за такъв го приели и хората, там уредил и дома, и магазина си. Както всички селски жилища, къщата му беше квадратна, стаите обрамчваха двор, в който растеше висока и гъста зеленина, за да прави сянка — палми, папрати, няколко овощни дървета. Този двор беше сърцето на дома, там беше истинското живелище, през него се минаваше задължително, за да се отиде от стая в стая. В средата Риад Халаби бе направил широк и кротък арабски шадраван, който успокояваше душата с неповторимия звук на ромолящата между камъните вода. Отделил бе вътрешната градинка с улеи от керамични плочки, по които течеше бистра вадичка, а във всяка стая се държеше винаги порцеланово легенче с листца от цветя, потопени във вода, та с уханието си да правят знойния климат по-поносим. Жилището имаше много врати, както богаташките къщи, и с времето се бе разраснало, за да побере и складовете. В трите големи предни стаи беше дюкянът, а отзад — спалните, кухнята и банята. Постепенно магазинът на Риад Халаби бе станал най-преуспяващият в целия този край, там можеше да се купи всичко — хранителни стоки, торове, дезинфекционни препарати, платове, лекарства. А ако нещо липсваше в инвентара, поръчваха на „турчина“, както го бяха кръстили те, да го донесе при следващото си пътуване. Дюкянът се наричаше „Бисерът на Ориента“. В чест на Сулема — съпругата му.

Агуа Санта беше скромно селце с къщи от кирпич, дъски и бамбук, застроено край шосето и опазвано с мачетета от дивата растителност, която само чакаше да се залисат жителите, за да го погълне. Дотам не бяха достигнали вълната от преселници и суетата на модернизацията, хората бяха приветливи, удоволствията прости и ако го нямаше наблизо затвора „Санта Мария“, щеше да си е малко селце като толкова други в този край. Стражарите и публичният дом обаче му придаваха космополитен оттенък. Животът течеше еднообразно шест дни от седмицата, но в събота се сменяше караулът в затвора, постовите идваха да се забавляват и нарушаваха със своето присъствие всекидневието на селяните, които се правеха, че не ги забелязват и че тази глъчка се вдига от някое сборище на маймуни в гъсталака, но все пак не пропускаха да вземат предпазни мерки — залостваха вратите си и затваряха дъщерите си. Този ден идваха и индианците да просят милостиня — някой банан, глътка алкохол, парче хляб. Пристъпваха в индийска нишка, дрипави, децата голи-голенички, старците взели-дали, жените винаги бременни. В очите на всички се четеше леко насмешлив израз и неизменно ги следваше глутница кучета дребосъци. Свещеникът им заделяше по някое петаче от подаянията, а Риад Халаби черпеше всекиго я с цигара, я с бонбон.

До идването на турчина местната търговия се свеждала до дребни продажби на селскостопански продукти на шофьорите на минаващите по шосето коли. От ранни зори момчетата опъвали навеси, за да се пазят от жаркото слънце, и нареждали своите зеленчуци, плодове и кашкавали на дъсчена табла, над която постоянно трябвало да веят, за да пъдят мухите. Когато им се усмихвал късметът и успявали да продадат нещо, се връщали вкъщи с по някоя монета. На Риад Халаби му дошло наум да се спогоди с шофьорите на камионите, които пътували пълни към нефтените находища и се връщали обратно празни, та те да превозват зеленчуците на Агуа Санта до столицата. Договорил се и с един свой земляк да ги продава на сергията си на Централния пазар и така допринесъл селото да се позамогне. Не след дълго, като разбрал, че в града се проявявал известен интерес към художествено занаятчийските произведения от дърво, печена глина и ракитови пръчки, накарал съселяните си да правят такива предмети, за да ги предлагат по магазините за туристи, и за по-малко от шест месеца това станало основен източник на доходи за няколко семейства. Никой не се съмнявал в неговата добронамереност и не поставял под въпрос цените, защото по време на продължителното си съжителство с тези хора турчинът им дал безброй доказателства за честността си. Без Риад Халаби да си го бил поставял за цел, неговият магазин се превърнал в средище на търговската дейност не само в Агуа Санта — през ръцете му минавал почти целият стокообмен в областта. Разширил склада, построил нови помещения, купил красиви железни и медни съдини за кухнята, огледал се доволно наоколо си и решил, че притежава всичко необходимо, което би задоволило една жена. Тогава писал на майка си с молба да му потърси съпруга в родната му земя.

Сулема склонила да се омъжи за него, защото въпреки красотата си не си била намерила мъж, а вече била на двайсет и пет години, когато сватовницата й заговорила за Риад Халаби. Казали й, че имал заешка устна, но тя не знаела какво значи това и на снимката, която й показали, личала само някаква сянка между устата и носа, прилична по-скоро на изкривен мустак, отколкото на пречка пред брака. Майка й я убедила, че физическият вид не е важен, когато трябва да се създава семейство, и че всичко друго е за предпочитане пред изгледите да остане стара мома и да слугува в къщите на омъжените си сестри. „Пък и жената винаги успява да обикне мъжа си, стига да вложи достатъчно воля, повеля на Аллах е двама души, когато спят заедно и им се раждат деца, в крайна сметка да започнат да се уважават взаимно“, казала тя. Освен това Сулема си навила на пръст, че женихът й е богат търговец, покорил Южна Америка, и макар че нямала ни най-малка представа къде се намира това място с екзотично име, не се и усъмнила, че то ще е по-приятно от пълната с мухи и плъхове махала, където живеела.

Щом получил положителен отговор от майка си, Риад Халаби се сбогувал с приятелите си в Агуа Санта, затворил магазина и къщата и отплавал за своята страна, където кракът му не бил стъпвал петнайсет години. Питал се дали семейството му ще го познае, защото се чувствал друг човек, сякаш американският пейзаж и тежкият му живот го били изваяли отново. Но всъщност не се бил променил много — макар че вече не бил слабичко момче с гърбав нос и с огромни очи, изпълнили цялото му лице, а едър мъж, склонен да направи корем и двойна брадичка, той продължавал да си бъде срамежлив, неуверен и сантиментален.

При сватбата между Сулема и Риад Халаби се спазили всички обреди и обичаи, защото женихът имал с какво да ги плати. Тя била паметно събитие в това бедно село, където почти били забравили истинските празници. Може би единствената лоша поличба била, че още от началото на седмицата задухал пустинният хамсин[1] и пясъкът се намъкнал навсякъде, заврял се в къщите, разкъсал дрехите, напукал човешката кожа и когато дошъл сватбеният ден, имало пясък дори между миглите на младоженците. Но тази подробност не осуетила бракосъчетанието. На първия ден от церемонията се събрали приятелките и жените от двете семейства, за да разгледат чеиза на булката, дантелите с фигурки на портокалови цветчета и розовите й волани и ширити, като междувременно похапвали локум, орехови рогчета, бадеми и шамфъстъци и писукали от радост с едно неспирно „улюлююю“, което се носело по улицата и стигало до мъжете в кафенето. На другия ден завели Сулема в обществената баня, начело на шествието вървял старейшина и биел барабан, та мъжете да извръщат поглед, когато пристъпвала младоженката, пременена със седем въздушни рокли една връз друга. Когато я съблекли в банята, за да види женската рода на Риад Халаби, че е добре охранена и без телесни недостатъци, майка й се разплакала, както повелявала традицията. Намазали й ръцете с къна, депилирали й цялото тяло с восък и сяра, масажирали я с кремове, вплели й в косите истински перли и пели, танцували и яли сладкиши с ментов чай, като младоженката не забравила да дари всичките си приятелки с по една златна пара. Третият ден бил за обреда „Мифтах“[2]. Баба й докоснала челото й с ключ, за да й се открие духът за честност и обич, след което майката на Сулема и бащата на Риад Халаби я обули с намазани с мед чехли, за да влезе в брака по пътя на сладостта. На четвъртия ден, облечена в проста туника, тя посрещнала свекъра и свекървата си, за да ги гости със собственоръчно приготвени ястия, и срамежливо свела очи, когато те казали, че месото е твърдо и кускусът малко безсолен, но че булката е хубава. На петия ден изпитали моралната й устойчивост — трима местни трубадури си съдрали гърлата да пеят неприлични песни в нейно присъствие, но тя проявила пълно безразличие иззад булото си и всяка безсрамна дума, рикоширала от лицето й на девственица, била възнаграждавана с монети. В друга стая се провеждало празненството на мъжете, където Риад Халаби се печал на кръстосания огън от закачки на цялото село. На шестия ден сключили брак в кметството, а на седмия посрещнали кадията. Гостите оставили даровете си в краката на младоженците, като всеки обявявал на висок глас колко е платил за своя подарък, бащата и майката изпили насаме със Сулема последния пилешки бульон и после я предали на мъжа й с голяма мъка на сърцето, както си му бил редът. Жените от семейството я завели в подготвената за случая стая и я преоблекли в булчина риза, след което отишли при мъжете на улицата и зачакали да бъде размахан през прозореца окървавеният чаршаф на нейното целомъдрие.

Най-сетне Риад Халаби се озовал насаме със съпругата си. Никога не се били виждали отблизо, не си били разменяли нито дума, нито усмивка. Обичаят изисквал тя да е уплашена и трепереща, но в такова състояние се чувствал самият той. Докато се държал на благоразумно разстояние и не си отварял устата, недостатъкът му не биел толкова на очи, но не знаел как ще го възприеме жена му, като дойде време да станат по-интимни. Той пристъпил смутено към нея и протегнал пръсти да я докосне, привлечен от седефения отблясък на кожата й, от пищната й плът и от сенките в косите й, но тогава съзрял израза на отвращение в очите й и ръката му замръзнала във въздуха. Извадил кърпичката си и я притиснал към лицето си с една ръка, а с другата започнал да я съблича и да я гали, но въпреки че вложил цялото си търпение и нежност, не успял да преодолее неприязънта на Сулема. Тази първа среща била нерада и за двамата. По-късно, докато тъща му развявала от балкона чаршафа, боядисан в небесносиньо, за да бягат злите духове, а долу селяните гърмели с пушки и жените виели неистово и ликуващо, Риад Халаби се скрил в един ъгъл. Усещал унижението като юмручен удар в корема. Тази болка се загнездила в него като стон под сурдинка, но той никога не заговорил за това. Разказал за нея едва тогава, когато за първи път жена го целунала по устата. Бил възпитан да спазва правилото за мълчанието — на мъжа е забранено да дава външна изява на чувствата или на съкровените си желания. Положението му на съпруг го превръщало в господар на Сулема — не бивало тя да узнава слабостите му, защото можела да се възползва от тях, за да го уязвява или да му се качи на главата.

Върнали се в Америка и Сулема скоро разбрала, че съпругът й не е заможен и че никога няма да стане богаташ. От първия миг намразила тази нова родина, този народ, този климат, тези хора, тази къща. Отказала да учи испански и да помага в работата в магазина под предлог, че все имала главоболие. Затворила се в дома си, не ставала от леглото, тъпчела се с ядене и все повече пълнеела и се отегчавала. За всичко зависела от мъжа си, дори за да се разбира със съседите — налагало се той да изпълнява ролята на преводач. Риад Халаби си казал, че трябва да й даде време да се приспособи. Бил убеден, че като му роди много деца, всичко ще бъде различно, ала децата не идвали въпреки страстните следобеди и нощи, които прекарвал с нея, като никога не забравял да си прикрепва кърпичката върху лицето. Така минала година, минали две, три, десет, докато в „Бисерът на Ориента“ и в техния живот влязох аз.

Когато Риад Халаби спря камионетката, беше много рано и селото още спеше. Поведе ме навътре през задния вход, прекосихме двора, където водата от шадравана ромолеше по улеите и крякаха жаби, и ме остави в банята със сапун и кърпа в ръцете. Дълго стоях под струята, която се стичаше по тялото ми, за да ми отмие дрямката от пътуването и беззащитността от последните седмици, докато кожата ми отново възвърна естествения си цвят — вече бях забравила какъв е, толкова се бях занемарила. После се избърсах, сресах се на плитка, облякох се в мъжка риза, пристегната през кръста с връв, и си обух платненки, които Риад Халаби изнесе от склада.

— Сега ще се нахраниш спокойно, без да бързаш, иначе ще те заболи стомахът — каза домовладиката и ме настани в кухнята пред пиршество от ориз, булгур с месо и хляб без мая. — Викат ми турчина, а на тебе?

— Ева Луна.

— Когато пътувам, жена ми остава сама, трябва й някой за компания. Тя не излиза, няма приятелки, не говори испански.

— Искате аз да й стана прислужница ли?

— Не. Ще бъдеш нещо като… като дъщеря.

— Отдавна не съм ничия дъщеря и вече не си спомням как и какво беше. Трябва да й се подчинявам за всичко, нали?

— Да.

— Какво ще ми прави, когато не се държа добре?

— Не зная, ще видим.

— Предупреждавам ви, че не давам да ме бият…

— Никой няма да те бие, момиче.

— Ще остана за проба един месец и ако не ми хареса, ще избягам.

— Така да бъде.

В този момент в кухнята се появи още замаяната от сън Сулема. Изгледа ме от глава до пети, без изобщо да показва, че е изненадана от присъствието ми — вече беше обръгнала да понася непоправимото гостоприемство на мъжа си, способен да подслони всекиго, стига да има вид на нуждаещ се. Преди десет дни прибрал в къщата си някакъв странник с магарето му и докато гостът си възстановявал силите, за да продължи пътя си, добичето изяло простряното да съхне пране и значителна част от стоката в магазина. Сулема — висока, бяла, с черна коса, с две бенки до устата и големи бадемови мрачни очи — се появи облечена в затворена памучна роба, дълга до петите. Беше накичена със златни обици и гривни, които дрънчаха като хлопатарчета. Огледа ме с пълно равнодушие, уверена, че аз съм някоя просякиня, взета под покровителство от съпруга й. Поздравих я на арабски, както ме беше научил Риад Халаби малко преди това, и тогава Сулема се разтърси в поривист смях, обгърна главата ми с две ръце, целуна ме по челото и отвърна на поздрава ми с длъжка реч на своя език. Турчинът също се изсмя, като си прикри устата с носната кърпа. Този поздрав бе достатъчен, за да смекчи сърцето на новата ми господарка, и от тази сутрин нататък аз се чувствах така, сякаш бях отрасла в тяхната къща. Навикът ми да ставам рано се оказа много полезен за мен. Събуждах се на изгрев-слънце, изпружвах крака извън леглото с енергичен ритник, който ме изправяше, и повече не сядах — затананиквах си някоя песен и се хващах за работа. Отивах да правя кафето съгласно получените указания — варях го в бакърено джезве, докато кипне три пъти, и го ароматизирах със семе от кардамон[3], после го изливах във филджанче и го носех на Сулема, която го изпиваше, без да си отваря очите, и продължаваше да спи до късно. Виж, Риад Халаби закусваше в кухнята. Обичаше да приготвя собственоръчно това първо ядене за деня, малко по малко престана да се срамува пред мен от безобразната си уста и ме канеше да закусваме заедно. После двамата вдигахме кепенците на магазина, почиствахме тезгяха, нареждахме продуктите и сядахме да чакаме клиентите, които скоро започваха да пристигат.

За първи път можех свободно да се разхождам нагоре и надолу по улицата — дотогава винаги бях живяла затворена между четири стени, зад заключена врата, или като изгубена скитница във враждебен град. Търсех предлози, за да си приказвам със съседите или за да се навъртам следобед на площада. Там бяха църквата, пощата, училището и участъкът, там всяка година се биеха барабани на празника на свети Йоан, изгаряше се парцалено чучело като възпоминание за предателството на Юда, коронясваше се Кралицата на красотата в Агуа Санта, а всяка Коледа учителката Инес организираше „живи картини“ в училището — облечени в дрехи от разтегателна хартия и посипани със скреж от станиол, нейните питомци представяха под формата на живи статуи сцени от Благовещение, Рождество Христово и избиването на младенците по заповед на Ирод. Аз си се разхождах, говорех високо, весело, закачливо и дори предизвикателно, смесвах се с останалите и бях доволна, че принадлежа на тази общност. В Агуа Санта прозорците нямаха стъкла, вратите винаги стояха отворени и беше нещо обичайно хората да си ходят на гости без специална покана, да казват „добър ден“, като видят някого на прага, да влизат да изпият по чаша кафе или плодов сок, всички се познаваха, никой не можеше да се оплаче, че е самотен или изоставен. Там дори мъртвите не оставаха сами.

Риад Халаби ме научи да продавам, да тегля, да меря, да правя сметки, да връщам ресто и да се пазаря — основен елемент в търговията. „Пазарлъкът не е за да изкрънкаш повече от клиента, а за да удължиш удоволствието от приказката с него“, казваше той. Научих и няколко изречения на арабски, за да се разбирам със Сулема. Скоро Риад Халаби реши, че не ще мога да се оправям нито в магазина, нито в живота, ако не умея да чета и пиша, и помоли учителката Инес да ми дава частни уроци, защото вече бях твърде голяма, за да тръгна на училище в първи клас. Всеки ден аз извървявах четирите пресечки с учебник и тетрадка в ръка, като нарочно ги държах така, че всички да ги видят — от гордост, че бях ученичка. Заседявах се за по някой и друг час пред масата на учителката Инес, до портрета на убитото й дете — „мома, лула, око, коза, мама ме мие, Пеле пита за пътя“. Четмо и писмо — по-хубаво нещо не бях откривала през целия си живот. Бях изпаднала в еуфория, четях на глас, мъкнех навсякъде тетрадката под мишница, забивах нос в нея при всяка възможност, записвах си мисли, названия на цветя, на издавани от птиците звуци, измислях думи. Вече можех да пиша и това ме освободи от необходимостта да запомням в рими и ми позволи да вмъкна в приказките много повече герои и приключения. Като си отбелязвах две-три кратки изречения, после си спомнях за останалото и можех да го разказвам на един дъх на господарката, но това беше по-късно, когато тя проговори испански.

За да се упражнявам в четене, Риад Халаби купи енциклопедичен речник и няколко клюкарски списания със снимки на артисти, които докараха Сулема във възторг. Когато вече можех да чета гладко, той ми донесе и сантиментални романи, приличащи си по сюжет и стил като две капки вода — секретарка с устни запалени, гърди издадени и очи непокварени се запознава с ръководен кадър с железни мускули, посребрени слепоочия и стоманени очи, тя неизменно е девствена, дори и в редките случая, когато се падаше вдовица, той е властен и я превъзхожда във всяко едно отношение, възниква недоразумение или неразбирателство — я от ревност, я за наследство, но всичко се урежда и той я взема в железните си или каквито се оформят там други металически прегръдки, а тя въздиша трисрично, наблягайки на третата сричка от края, и двамата горят от страст, но няма никакви излитания по простащини или плътски щуротии. Идваше и кулминацията — една-единствена целувка, която ги довеждаше до екстаза на рая, от който няма връщане — брака. След целувката — нищо повече, само думата „край“, оградена с цветя или с гълъбчета. Скоро аз още от трета страница знаех как ще се развие действието и за развлечение променях сюжета и го отклонявах към трагична развръзка, съвсем различна от авторовата измислица и по-прилягаща на неизлечимата ми склонност към патологично болезнени и жестоки финали — момичето се залавяше с търговия с оръжие, а бизнесменът заминаваше да се грижи за прокажени в Индия. Поръсвах темата с подправки и съставки от насилие, заимствани от радиото или от полицейската хроника, и с познанията, получени скришом при разглеждането на илюстрациите в ония книги на Госпожата. Един ден учителката Инес се заговори с Риад Халаби за „Хиляда и една нощ“ и при следващото си пътуване той ми я донесе като подарък — четири дебели тома в червена кожена подвързия, в които аз се вглъбих дотолкова, че изгубих от поглед очертанията на действителността. Еротизмът и фантазията навлязоха в живота ми със силата на тайфун, срутиха всички възможни граници и обърнаха с краката нагоре познатия ред на нещата. Не зная по колко пъти прочетох всяка приказка. Когато ги научих всичките наизуст, започнах да прехвърлям герои от една история в друга, да променям сюжета, да махам и да добавям — игра с безкрайни възможности. Сулема ме слушаше часове наред с наострени сетива, за да разбере всеки жест и всеки звук, докато един ден, като се събуди, проговори на испански без запъване — сякаш през тия десет години този език й е бил в гърлото и само е чакал тя да си отвори устата и да го пусне да излезе навън.

Обичах Риад Халаби като роден баща. Свързваха ни смехът и игрите. Този човек, който понякога изглеждаше прекалено сериозен или тъжен, всъщност беше весел, но единствено в съкровения свят на дома и далеч от чуждите погледи се престрашаваше да се смее и да си показва устата. Винаги когато той се усмихваше без кърпичката, Сулема извръщаше лице, аз обаче смятах недостатъка му за подарък по рождение, за нещо, което го правеше различен от останалите, единствен в света. Играехме на домино и залагахме цялата стока в „Бисерът на Ориента“, невидими златни кюлчета, огромни плантации, петролни кладенци. Ставах милиардерка, защото той се оставяше да го побеждавам. И двамата обичахме поговорките, народните песни, простодушните смешки, коментирахме новините от вестника и веднъж седмично ходехме заедно да гледаме филмите на камиона от киното, който обикаляше селата и даваше прожекции по спортните игрища и по площадите. Най-голямото доказателство за нашата дружба беше това, че се хранехме заедно. Риад Халаби се навеждаше над чинията, побутваше храната в устата си с хляба или с пръсти, смучеше, ближеше и бършеше с книжни салфетки каквото не успяваше да лапне. Като го гледах как се мъчи така, винаги в най-тъмната част на кухнята, той ми приличаше на голямо незлобиво животно и ми се приискваше да погаля къдравата му коса и превития му гръб. Никога не се осмелих да го докосна. Исках да му засвидетелствам своята привързаност и благодарност с дребни изрази на внимание, но той не ми разрешаваше, защото не беше свикнал да получава обич, макар че в природата му беше да раздава щедро своята обич на другите. Перях ризите и гуаяберите му, простирах ги да се бялнат на слънце и леко ги колосвах, гладех ги грижливо, сгъвах ги и ги прибирах в дрешника с листа от босилек и мента. Научих се да приготвям „хуммус би тахина“[4], сърми от лозов лист с месо и кедров орех, „фалафил“[5] с жито, агнешка дроб сърма, патладжани, пиле с кускус, копър и шафран, баклава с мед и орехи. Когато нямаше клиенти в магазина и бяхме сами, той се опитваше да ми превежда поемите на Харун ар Рашид, пееше ми песни от Ориента — провлачена и красива жалба. Друг път си закриваше половината лице с кухненска кърпа — все едно воал на одалиска — и танцуваше за мен непохватно, с вдигнати ръце и лудешки виещо се шкембе. Така както се кикотехме двамата, той ме научи на танца с корема.

— Това е свещен танц, ще го танцуваш само за мъжа, когото най-силно обикнеш в живота си — каза ми Риад Халаби.

Сулема беше морално неутрална — като сукалче. Цялата й енергия беше изчезнала или се беше отклонила, тя не вършеше нищо и се занимаваше единствено със задоволяване на най-съкровените си потребности. Страхуваше се от всичко — че мъжът й ще я изостави, че ще роди деца със сцепена устна, че ще загуби красотата си, че главоболията ще повредят мозъка й, че ще остарее. Сигурна съм, че дълбоко в душата си ненавиждаше Риад Халаби, но не можеше да го остави и все пак предпочиташе да понася присъствието му, отколкото да й се налага да работи, за да се издържа сама. Физическата близост с него я отвращаваше, но в същото време тя сама я провокираше като средство да го обвързва — ужасяваше се от мисълта, че той може да потърси наслада при друга жена. От своя страна Риад я обичаше със същия унижен и тъжен плам от първата им среща и я търсеше често. Научих се да отгатвам смисъла на погледите им и щом откривах онази особена искра, отивах да се шляя по улицата или си намирах работа в магазина, докато те се затваряха в стаята си. После Сулема се сапунисваше яростно, търкаше се със спирт и си правеше промивки с оцет. Мина много време, преди да започна да свързвам онова гумено приспособление с тръбичка с безплодието на господарката си. Сулема я бяха възпитали да обслужва и задоволява мъжа си, но съпругът й не искаше нищо от нея и може би затова тя свикна да не полага и най-малко усилие и в крайна сметка се превърна в огромна играчка. Моите приказки изобщо не я направиха по-щастлива, а само й напълниха главата с романтични мисли, с блянове за невъзможни приключения и взети на заем герои и я отдалечиха окончателно от действителността. Въодушевяваха я само златото и ярките скъпоценни камъни. Когато пътуваше до столицата, мъжът й изхарчваше значителна част от печалбите си, за да й купува безвкусни бижута, които тя криеше в кутия, заровена на двора. От страх да не й ги откраднат сменяше мястото им почти всяка седмица, но често не можеше да си спомни къде ги е сложила и ги търсеше с часове, докато аз открих всичките им възможни скривалища и разбрах, че ги използва все в един и същи ред. Скъпоценностите не биваше да остават за дълго под земята, защото се смяташе, че по тия географски ширини гъбичките разрушават дори благородните метали и че след известно време от почвата излизат фосфоресциращи пари, които привличат крадците. Затова сегиз-тогиз в следобедните часове Сулема излагаше на слънце своите украшения. Сядах до нея да ги наглеждаме, но така и не проумявах защо толкова е пощуряла по това съкровище, като нито имаше случаи да се показва с него, нито приемаше гости, нито пътуваше с Риад Халаби, нито се разхождаше по улиците на Агуа Санта, а само си представяше как се връща в своята страна, където събужда всеобща завист с тия накити и така й се оправдават годините, пропилени в тази толкова далечна част на света.

Посвоему Сулема се държеше с мен добре — като с любимо кученце. Не бяхме приятелки, но Риад Халаби се изнервяше, когато двете се усамотявахме за дълго, и свареше ли ни да си шушукаме, търсеше поводи да прекъсва разговора ни, сякаш се страхуваше да не станем съучастнички в нещо. Докато мъжът й пътуваше, Сулема забравяше главоболията са и изглеждаше по-весела, викаше ме в стаята си и ме караше да я търкам със сметана и с резенчета краставици, за да й се оправела кожата. Изтягаше се по гръб на леглото, гола, но с обиците и гривните си, със затворени очи и с разпусната на чаршафа синя коса. Като я гледах така, тя ми приличаше на бледа безпомощна риба, изхвърлена на пуст бряг. Понякога горещината беше направо потискаща и тогава при допира на ръцете ми Сулема сякаш пламваше като скъпоценен камък, вдигнат срещу слънцето.

— Намажи ми тялото, а по-късно, като захладее, ще си боядисам косата — нареждаше ми Сулема на своя отскорошен испански.

Тя не понасяше собствената си окосменост — намираше я за признак на животинщина, допустима само при мъжете, които и без това били полуживотни. Охкаше, когато й махах космите със смес от нагрята захар и лимон и й оставях само малък тъмен триъгълник под корема. Дразнеше се от собствената си миризма и се миеше и парфюмираше до полуда. Караше ме да й разказвам любовни приказки, да описвам главния герой, дългите му крака, силните му ръце, широките му гърди, да се спирам по-подробно на еротичните сцени — дали прави това или онова, по колко пъти, какво шепне в леглото. Тази нейна трескавост беше направо болезнена. Опитах се да включа в историите си и по-малко напети любовници, с някой физически недостатък, може би белег по лицето, близо до устата, но от това настроението й се разваляше, тя заплашваше, че ще ме изхвърли на улицата, и тутакси потъваше в мрачна печал.

Месеците се нижеха, аз се окопитих, отърсих се от притеснението си и повече не заговорих за изпитателния срок — с надежда, че Риад Халаби е забравил за него. В известен смисъл моите господари бяха моето семейство. Свикнах с горещината, с игуаните, които се приличаха на слънце като чудовища от миналото, с арабската кухня, с мудните следобедни часове, с винаги еднаквите дни. Харесвах това забравено село, свързано със света чрез една-единствена телефонна жица и чрез един път с много завои, обрамчен от толкова гъста растителност, че веднъж един камион се преобърнал пред погледите на няколко очевидци, но като се взрели надолу, те не го видели в оврага — папратите и лианите го били погълнали. Жителите се познаваха по име и в живота на всеки един нямаше тайни за останалите. „Бисерът на Ориента“ беше събирателен пункт, където хората седяха на приказки, въртяха сделки, влюбените си устройваха срещи. Никой не питаше за Сулема — тя беше просто чуждестранен призрак, скрит в задните стаи, и на пренебрежението й към местните хора те отговаряха със същата мяра, но уважаваха Риад Халаби и му прощаваха, че не сяда да пие или да яде със съселяните си, както изискваха правилата на приятелството. Въпреки мърморенето на свещеника, който не мирясваше заради мюсюлманската му вяра, той бе кръстник на няколко деца, носещи неговото име, съдник в споровете и съветник в заплетените положения. Прислоних се в сянката на неговия авторитет, приятно ми беше, че принадлежа на неговия дом, и ми се искаше да вярвам, че ще продължа да живея в тази бяла и просторна къща, на която цветчетата в легенчетата по стаите придаваха ухание, а дърветата в градината — прохлада. Престанах да тъгувам заради раздялата с Уберто Наранхо и с Елвира, изградих си вътрешно приемлив образ на Кръстница и изтрих от паметта си лошите спомени, за да разполагам с хубаво минало. Майка ми също си намери място сред сенките в стаите и й стана навик да се появява нощем като повей до леглото ми. Чувствах се успокоена и доволна. Пораснах, макар и не много, лицето ми се промени и като се гледах в огледалото, вече не виждах там някакво неопределено същество — започваха да се явяват окончателните ми черти, такива, каквито са и сега.

— Не можеш да живееш като бедуинка, трябва да те регистрираме в Гражданското отделение — каза един ден господарят.

От Риад Халаби получих няколко неща от изключително значение за житейския ми път и сред тях две особено важни — грамотност и свидетелство за съществуване. Нямаше документи, чрез които да се докаже, че съществувам на този свят, никой не ме беше записал никъде при раждането ми, никога не бях ходила на училище — все едно че не се бях раждала. Той обаче говори с един свой приятел в града, плати съответния подкуп и ми издейства документ за самоличност, в който по грешка на чиновника са ме изкарали с три години по-млада.

Камал — вторият син на някакъв чичо на Риад Халаби, дойде да живее в къщата, година и половина след мен. Влезе в „Бисерът на Ориента“ толкова тихомълком, че не видяхме у него признаците на спотаилата се обреченост и не заподозряхме, че с него идва ураган, който ще се разрази един ден и ще промени живота на всички ни. Беше на двайсет и пет години, дребен и слаб, с тънки пръсти и дълги мигли, изглеждаше недоверчив и поздравяваше церемониално, като слагаше ръка пред гърдите си и свеждаше глава — жест, който тутакси бе възприет от Риад, а после взеха да му подражават със смях и всички деца в Агуа Санта. Беше човек, свикнал да понася удари от съдбата. Подгонено от израелците, семейството му напуснало селото си след войната и загубило всичко, което притежавало на този свят — малката градина със зеленчуци и овошки, наследство още от далечни прадеди, магарето и няколко кухненски съдини. Той отрасъл в лагер за палестински бежанци и може би щял да стане партизанин и да воюва срещу евреите, но не бил замесен от тесто за войник, а и не споделял негодуванието на баща си и братята си от загубата на едно минало, с което не се чувствал свързан. Повече го привличали западните нрави, копнеел да се махне оттам и да започне нов живот на място, където нямало да дължи уважение никому и където никой нямало да го познава. Прекарал детските си години в черноборсаджийство, а юношеските — в съблазняване на вдовиците от лагера, докато най-сетне баща му, като му дошло до гуша да го бие и да го крие от враговете му, си спомнил за Риад Халаби — този племенник, заселил се в далечна южноамериканска страна, за чието име не се сещал. Изобщо не попитал Камал дали е съгласен да замине, а просто го хванал за лакътя и го отвел насила до пристанището, където успял да го глави като юнга на един търговски кораб и на раздяла го посъветвал да не се връща, освен ако забогатее. Така младежът пристигнал, както толкова преселници, на същия горещ бряг, където пет години по-рано Ролф Карле слязъл от един норвежки параход. Оттам автобусът го отвел в Агуа Санта и в прегръдките на родственика му, който го посрещна много гостоприемно.

Три дни „Бисерът на Ориента“ стоя затворен, а къщата на Риад Халаби отворена. В нея се вдигна незабравим празник, на който присъстваха всички жители на селото. Съборена от няколко от неизброимите си болести, Сулема не си показа носа от стаята, но господарят и аз, с помощта на учителката Инес и на други съседки, сготвихме толкова ядене, че празненството заприлича на сватба на багдадски халиф. По дългите маси, застлани със снежнобели покривки, наредихме големи тави ориз с шафран, кедрови орехи, стафиди, шамфъстъци, червен пипер и къри, а около тях — петдесет подноса с арабски и тукашни блюда, кои солени, кои люти или кисело-сладки, с меса и риби, докарани в торби с лед от крайбрежието, и всякакви варива със сосовете и подправките им. Имаше отделна маса само за десертите — на нея се редуваха ориенталски сладкиши с местни специалитети. Аз поднасях огромни кани ром с плодове, който двамата братовчеди, като добри мюсюлмани, не близнаха, но другите пиха, докато не се претърколиха блажени под масите, а които останаха на крака, се хванаха да танцуват в чест на новодошлия. Камал бе представен на всеки един от съседите и се наложи поотделно на всеки да разкаже живота си на арабски. Никой не разбра нито дума от речта му, но си заразправяха един на друг, че май е симпатичен младеж, какъвто си беше и в действителност — изглеждаше крехък на вид като госпожица, но в природата му имаше нещо космато, мургаво и изплъзващо се, което смущаваше жените. Влезеше ли в стая, я изпълваше с присъствието си до последното кътче, седнеше ли на прага на магазина да си отдъхне, като позахладеше следобед, цялата улица усещаше въздействието на привлекателната му сила — той сякаш омагьосваше другите. Едва-едва му се разбираше от жестовете и възклицанията, но всички го слушахме като омаяни, следвахме ритъма на гласа му и неравната мелодия на думите му.

— Сега ще мога да пътувам спокойно, защото има мъж в семейството ми, който да се грижи за жените, за къщата и за магазина — каза Риад Халаби и потупа по рамото братовчед си.

Много неща се промениха с идването на госта. Господарят взе да страни от мен, вече не ме викаше да слуша приказките ми и да коментира новините от вестника, изостави шегите и четенето в дует, игрите на домино станаха мъжка работа. Още от първата седмица започна да ходи само с Камал на прожекцията на пътуващия кинематограф, защото роднината му не бил свикнал с женска компания. Освен някои лекарки от Червения кръст и мисионерки евангелистки, които посещавали лагерите за бежанци и били почти до една изпити и кльощави като сухо дърво, младежът бил виждал само жени със забулени лица, след като навършил петнайсет години, когато за първи път излязъл от родното си село. Веднъж се впуснал в дръзко пътуване с камион до столицата и по-точно до градския сектор на американската колония. Било събота и американките миели автомобилите си на улицата само по къси панталони и блузи с големи деколтета — зрелище, което привличало тълпи мъже от най-далечни краища на страната. Мъжете наемали столове и слънчобрани и заемали позиция да ги гледат. Завъртали се купища продавачи на всякакви занимавки и дреболии. Но жените не забелязвали възбудата наоколо си, били в пълно неведение относно пъхтенето, потенето, треперенето и ерекциите, които предизвиквали. За тези госпожи, присадени от друга цивилизация, тия индивиди, увити в туники, с тъмна кожа и бради на пророци, били просто оптическа илюзия, грешка на случайността, бълнуване, породено от горещината. Пред Камал Риад Халаби се държеше със Сулема и с мен като груб и властен господар, но когато си бяхме сами, ни правеше за извинение дребни подаръци и отново ставаше предишният мил приятел. Натовариха ме със задачата да преподавам испански на новодошлия — съвсем не леко поръчение, защото той се чувстваше унизен, когато аз му обяснявах значението на дадена дума или отбелязвах някоя негова грешка в произношението. Но, така или иначе, той се научи да бърбори много бързо и съвсем скоро се хвана да помага в магазина.

— Сядай с прибрани крака и си закопчавай всички копчета на престилката — заповяда ми Сулема. Май си мислеше за Камал.

Магията на братовчеда пропи къщата и „Бисерът на Ориента“, разпръсна се из селото и вятърът я отнесе още по-далеч. Момичетата идваха по всяко време в магазина под най-различни предлози. Пред Камал те разцъфтяваха като горски цветя, щяха да се пръснат в късите си поли и в стегнатите си блузи и бяха толкова напарфюмирани, че като си тръгнеха, помещението миришеше на тях още дълго. Влизаха по две или по три, смееха се, шушукаха си, облягаха се на тезгяха така, че гърдите им да изпъкнат, а задниците им да се навирят дръзко над мургавите им крака. Причакваха го на улицата, канеха го на гости по къщите си следобед, учеха го да танцува карибски танци.

Беше ме обзело някакво постоянно, трескаво безпокойство. За първи път ревнувах и това чувство, прилепило се за кожата ми денем и нощем като тъмно петно, като мръсотия, която не може да се махне, стана толкова непоносимо, че когато най-сетне успях да се отърся от него, се бях освободила окончателно от стремежа да притежавам друг човек и от изкушението да принадлежа на някого. От първия миг Камал ми разбърка разсъдъка, хвърли ме в огън с два вида редуващи се пламъци — на абсолютната наслада, че го обичам, и на жестоката болка, че го обичам напразно. Следвах го навсякъде като сянка, като робиня, превърнах го в герой на най-съкровените си блянове. Той обаче изобщо не ми обръщаше внимание. Взрях се в себе си, наблюдавах се в огледалото, опипвах си тялото, мъчех се да си правя различни прически в тишината на следобедните часове, слагах си по мъничко червило на бузите и на устата, едва-едва, за да не забележи никой. Той беше главният герой на всичките ми любовни приказки. Вече не ми стигаше целувката в края на романите, които четях на Сулема, и започнах да изживявам бурни въображаеми нощи с него. Бях навършила петнайсет години и бях девствена, но ако връвта със седем възела, измислена от Кръстница, мереше и помисли, нямаше да изляза с чест от изпитанието.

Животът на всички ни се изкриви при първото пътуване на Риад Халаби, когато останахме сами: Сулема, Камал и аз. Господарката се излекува като с магическа пръчка от своите болежки и се събуди от почти четирийсетгодишния си летаргичен сън. Тези дни тя ставаше рано и приготвяше закуската, обличаше се в най-хубавите си дрехи, накичваше се с всичките си бижута, сресваше си косата назад и си я правеше на нещо като полуопашка, а другата половина разпускаше по раменете си. Никога не беше изглеждала толкова красива. Отначало Камал я избягваше, в нейно присъствие забиваше поглед в земята и почти не й говореше, оставаше целия ден в магазина, а вечер излизаше да се шляе из селото. Скоро обаче му стана невъзможно да се брани от властта на тая жена, от тежката следа, оставена от парфюма й, от топлината на стъпките й, от магията на гласа й. Въздухът наоколо се изпълни с неизказани подкани, с предвещания, с призиви. Долових, че наоколо ми става нещо необикновено, от което аз съм изключена — частна война между тях двамата, яростна борба на воли. Камал отстъпваше с бой, копаеше окопи, криеше се зад щита на свещени от векове забрани, на уважението към законите на гостоприемството и към кръвните си връзки с Риад Халаби. Сулема, хищна като месоядно цвете, мърдаше своите ухайни венчелистчета, за да го привлече в капана си. Тая ленива и мекушава жена, която прекарваше живота си просната на леглото със студени кърпи на челото, се превърна в огромна и фатална самка, в блед паяк, който тъчеше неуморно мрежата си. Прииска ми се да стана невидима.

Сулема сядаше на сянка в двора да си лакира ноктите на краката и показваше дебелите си бедра до половината. Сулема пушеше и с въртеливи движения на върха на езика си ближеше цигарето, а устните й се навлажняваха. Сулема се разкършваше и роклята й се свличаше и откриваше заоблено рамо, което сграбчваше цялата дневна светлина с невъзможната си белота. Сулема ядеше зрял плод и жълтият сок й опръскваше едната гърда. Сулема играеше със синята си коса, закриваше с нея част от лицето си и гледаше Камал с очи на хурия.

Братовчедът се съпротивлява като истински храбрец седемдесет и два часа. Напрежението нарастваше и стигна до такъв предел, та аз не издържах и се уплаших, че във въздуха ще избухне електрическа буря и ще ни изгори на пепел. На третия ден Камал отиде на работа още от ранни зори, не се появи в къщата нито веднъж и се мота нахалост из „Бисерът на Ориента“, за да убие часовете. Сулема го повика за вечеря, но той каза, че не е гладен, и се помая още час, докато приключи с касата. Изчака да си легне цялото село и небето да почернее и едва тогава затвори магазина. И когато прецени, че е започнала радионовелата, се вмъкна на пръсти в кухнята и потърси остатъците от вечерята. Но за първи път от дълги месеци насам Сулема беше готова да изпусне тазвечерния епизод. За да го насочи по лъжлива следа, тя остави радиото включено в стаята си, а вратата й открехната, зае стратегическа позиция в полумрака на коридора и седна да го чака. Беше си облякла везана туника, отдолу беше гола и вдигнеше ли ръка, млечнобялата й кожа се обнажваше до кръста. Следобеда бе посветила на занимания със себе си — беше се депилирала и сресала, беше се намазала с кремове и гримирала, тялото й ухаеше на парфюм, а дъхът й на женско биле, беше боса и без накити — готова за любов. Успях да видя всичко, защото тя не ме изпрати в стаята ми — беше забравила за моето съществуване. За Сулема имаха значение само Камал и битката, която предстоеше да спечели.

Жената сгащи жертвата си на двора. Братовчедът държеше изяден до половина банан и дъвчеше, на лицето му тъмнееше брада на два дни и целият плуваше в пот, защото беше горещо и защото това беше нощта на неговото поражение.

— Чакам те — каза Сулема на испански, за да избегне неудобството да каже същото на собствения си език.

Младежът се закова на място с пълна уста и с ужасени очи. Тя се приближи полека, неизбежна като призрак, и спря на няколко сантиметра от него. Изведнъж пропяха щурците — пронизителен и протяжен звук, който се заби в нервите ми като едногласна нота, изпълнявана от ориенталски инструмент. Забелязах, че господарката ми е с половин глава по-висока и два пъти по-тежка от братовчеда на мъжа си, който, от друга страна, сякаш се беше смалил до размерите на момченце.

— Камал… Камал… — И последва шепот от думи на техния език, докато жената докосваше с пръст устните на мъжа и следваше очертанията им със съвсем лек допир.

Камал изстена победен, преглътна и изпусна останалата част от банана. Сулема обгърна главата му и го привлече към скута си, където едрите й гърди го погълнаха с клокочене на огнена лава. Полюля го там както майка детето си, по едно време той се отдръпна, тогава двамата се погледнаха запъхтени, претегляйки и мерейки риска, но желанието надделя и те се отправиха прегърнати към леглото на Риад Халаби. Проследих ги дотам, без те да се смутят от моето присъствие. Мисля, че наистина бях станала невидима.

Притаих се до вратата, разсъдъкът ми беше изключил. Не изпитвах никакво вълнение, забравих ревността си, сякаш всичко ставаше една вечер пред камиона на кинематографа. Застанала права до леглото, Сулема го обгърна с две ръце и впи устни в неговите. По едно време той успя да вдигне ръце, прихвана я през кръста и отвърна на нейната ласка със страдалчески стон. Жената покри клепачите, врата и челото му с бързи целувки, призивни близвания и кратки ухапвания, разкопча му ризата и я изтръгна. От своя страна той се опита да й издърпа туниката, но се замота в гънките, та реши да се впусне в атака на гърдите й през деколтето. Без да престане да го мачкоти, Сулема го обърна, застана зад гърба му и продължи да изследва с устни шията и раменете, а през това време обработваше с пръсти дюкяна му и му сваляше панталона. От няколко крачки разстояние аз видях най-мъжествената му част, прицелена в момента точно към мене, и си казах, че Камал е по-привлекателен без дрехи, защото тогава изчезваше неговата почти женска деликатност. Дребният му ръст сякаш беше белег не за крехкост, а за синтез, и както изпъкналият му нос придаваше свойствена форма на лицето му, без да го загрозява, по същия начин големият му тъмен член не му придаваше животински вид. Стресната, аз забравих да дишам почти цяла минута и когато най-сетне си поех дъх, в гърлото ми бе заседнало стенание. Той стоеше пред мене и очите ни се срещнаха за миг, но неговите, слепи, преминаха сякаш през празно пространство. Навън се изсипа проливен летен дъжд и громолът на водата и на гръмотевиците се сля с агонизиращата песен на щурците. Сулема най-сетне си съблече туниката и се появи в цялото си пищно великолепие, като фаянсова Венера. В контраста между тая налята жена и мършавото тяло на младежа имаше нещо извратено. Камал я бутна на леглото, тя извика, заклещи го между дебелите си крака и го задраска по гърба. Той се залюля няколко пъти и после рухна с жален стон, изтръгнал се отнякъде много дълбоко. Тя обаче не се беше готвила толкова дълго, за да допусне цялата работа да свърши надве-натри за минута. Тъй че го отмести на една страна, настани го на възглавниците и се зае да го реанимира. Започна да му шепне указания на арабски и постигна добър резултат — не след дълго той отново беше готов. Тогава се отпусна със затворени очи, а тя го замилва, докато му се взе свесът, и накрая го яхна, покри го с пищните си телеса и с разкошната си коса, накара го да изчезне напълно, всмука го с подвижните си пясъци, погълна го, изстиска го до капка и го отведе в градините на Аллах, където всички одалиски на Пророка казаха „евала“ После двамата се успокоиха, отдъхнаха си, прегърнати като две невинни дечица сред трополенето на дъжда и врявата на щурците в тази нощ, която беше станала гореща като пладне.

Изчаках да се укроти конският тропот, който усещах в гърдите си, и излязох, клатушкайки се като пияна. Застанах насред двора, водата се стичаше по косата ми и от нея ми подгизваха дрехите и душата, тресеше ме и ме гнетеше предчувствие за катастрофа. Помислих си, че докато можем да си мълчим, ще я караме така, все едно че нищо не се е случило — не се ли назове нещо, почти не съществува, мълчанието го изличава постепенно, докато го обрече да изчезне. Но мирисът на желанието се беше пръснал из къщата, беше напоил стените, дрехите, мебелите, заемаше стаите, процеждаше се през пролуките, пакостеше на флората и на фауната, стопляше подземните реки, насищаше небето на Агуа Санта, виждаше се като пожар и нямаше начин да се скрие. Седнах до водоскока, под дъжда.

Най-сетне на двора се проясни, влагата от росата започна да се изпарява и обгърна къщата в лека мъглица. Бях прекарала тези дълги часове в тъмата, загледана навътре към себе си. Побиваха ме тръпки — навярно от тази натрапчива миризма, която от няколко дни витаеше във въздуха и полепваше по всички предмети. „Време е да помета магазина“, помислих аз, когато чух някъде надалеч звънчетата на млекаря, но тялото ми тежеше толкова много, че се наложи да си погледна ръцете, за да видя, че не са се вкаменили. Добрах се до чешмата, пъхнах си главата под струята и като се изправих, студената вода се плъзна по гърба ми, отърси ме от парализата на тази безсънна нощ и изми образа на двамата любовници върху леглото на Риад Халаби. Отидох в магазина, без да поглеждам към вратата на Сулема, „дано да е сън, мамо, стори така, че да е само сън“. Цялата сутрин стоях скрита зад тезгяха, не си показах носа в коридора и бях наострила уши — следях тишината на господарката ми и на Камал. На обед затворих магазина, но не посмях да изляза от тия три стаи, претъпкани със стока, и се сврях между някакви чували със зърно да изкарам следобедната жега. Беше ме страх. Къщата се бе превърнала в разгонено животно, което дишаше зад гърба ми.

Камал прекара тази сутрин в любов със Сулема, на обед хапнаха плодове и сладкиши и когато дойде часът за почивка подир пладне и тя заспа изтощена, той си събра нещата, сложи ги в мукавения си куфар и без да се обади на никого и без да вдига шум, се изсули през задния вход като разбойник. Като го видях, че излиза, ми стана ясно, че няма да се върне.

Сулема се събуди късно следобед, когато щурците започваха да вдигат врява със свирнята си. Появи се в „Бисерът на Ориента“ по пеньоар, разрошена, с тъмни торбички под очите и с подути устни, но изглеждаше много красива, укротена, задоволена.

— Затвори магазина и ела да ми помогнеш — заповяда ми тя.

Докато разтребвахме и проветрявахме стаята, постилахме чисти чаршафи и сменяхме листенцата от цветя в легенчетата, Сулема пееше на арабски и продължи да пее в кухнята, както приготвяше таратор, „кубба“[6] и „табуля“[7]. После аз напълних ваната, капнах й за аромат лимонова есенция и Сулема се потопи във водата с блажена въздишка, с премрежени клепачи, усмихната, унесена в кой знае какви спомени. Когато водата изстина, тя поиска своите козметики, огледа се доволна в огледалото и започна да се пудри, сложи си руж на бузите, червило на устните, седефени сенки около очите. Излезе от банята, увита в хавлиени кърпи, и се изтегна на леглото, за да я масажирам, после си среса косата, събра я на кок и си облече деколтирана рокля.

— Хубава ли съм? — попита ме тя.

— Да.

— Млада ли изглеждам?

— Да.

— На колко години?

— На колкото сте на снимката в деня на сватбата си.

— Защо ми приказваш за това? Не искам да си спомням за сватбата си! Махай се, глупачке, остави ме сама…

Седна на плетен люлеещ се стол под стряхата на двора да гледа следобеда и да чака любовникът й да се върне. Останах да чакам и аз, но не посмях да й кажа, че Камал си е отишъл. Цели часове Сулема се люля и го зова с всичките си сетива, докато аз клюмах на стола. Яденето се залои в кухнята и лекото ухание на цветята в стаята изчезна. В единайсет часа вечерта се събудих уплашена от тишината — щурците се бяха умълчали и въздухът се беше сковал, на двора не помръдваше нито лист. Мирисът на желанието беше изчезнал. Господарката ми още стоеше неподвижна на люлеещия се стол, с измачкана рокля, със сгърчени от стискане ръце, с мокро от сълзи лице, с размит грим — наподобяваше запокитена на произвола на съдбата маска.

— Легнете си, госпожо, не го чакайте повече. Може би няма да се върне до утре… — помолих я горещо аз, но жената не помръдна.

Така седяхме цяла нощ. Зъбите ми тракаха и по гърба ми се стичаше странна пот. Отдадох тези симптоми на злата орис, която беше влязла в къщата. Пък и не беше време да се занимавам със собствените си неволи — разбрах, че в душата на Сулема нещо се беше пречупило. Ужасих се, като я погледнах — не беше жената, която познавах, превръщаше се в нещо като огромен зеленчук. Направих кафе за двете и й го занесох с надежда, че от него ще й се върне предишното „аз“, но тя не го и докосна. Седеше вцепенена — кариатида с поглед, прикован в дворната врата. Отпих няколко глътки, но ми се стори остро и горчиво. Най-сетне успях да вдигна господарката от стола, заведох я за ръка до стаята й, съблякох й роклята, избърсах лицето й с влажна кърпа и я сложих да легне. Видях, че диша спокойно, но отчаянието помрачаваше погледа й и тя продължаваше да плаче тихо и настойчиво. После отворих магазина като лунатичка. От дълги часове не бях слагала залък в устата си, спомних си за времената на несрета, преди Риад Халаби да ме прибере, когато стомахът ми се затвори и не можех да преглъщам. Засмуках една мушмула и се помъчих да не мисля. В „Бисерът на Ориента“ дойдоха три момичета, попитаха за Камал и аз им казах, че го няма и че е безсмислено дори да си спомнят за него, защото всъщност не е човек, никога не е съществувал от плът и кръв, бил е зъл дух — „ифрит“, дошъл от другата страна на света да им разпалва кръвта и да им обърква душата, но повече няма да го видят, изчезнал е, завлечен от същия злокобен вятър, който го беше довел от пустинята до Агуа Санта. Момичетата отидоха на площада да разгласят новината и скоро се заточи върволица от хора, любопитни да научат какво е станало.

— Аз нищо не знам. Изчакайте да се върне господарят — друг отговор не ми дойде наум.

На обед занесох на Сулема супа и се опитах да й я дам в устата с лъжичка, но пред очите ми се мержелееше и ръцете ми трепереха толкова силно, че супата се разля по пода. Изведнъж жената започна да се клати напред-назад със затворени очи и да се вайка — първо с монотонна жалба, после с пронизително и провлачено „айайайай“ като плач на сирена.

— Млъкнете! Камал няма да се върне. Ако не можете да живеете без него, по-добре станете и идете да го търсите, докато го намерите. Нищо друго не може да се направи. Чувате ли ме, госпожо? — разтърсих я аз, ужасена от величината на това страдание.

Но Сулема не отвърна, беше забравила испански и никой повече не я чу да каже и една дума на този език. Тогава я заведох отново до кревата, сложих я да легне и се отпуснах до нея, заслушана във въздишките й, докато и двете заспахме изтощени. Така ни завари Риад Халаби, когато пристигна късно следобед. Камионетката му беше натоварена догоре с нова стока и не беше забравил подаръците за семейството — пръстен с топаз за жена си, тюлена рокля за мене, две ризи за братовчед си.

— Какво става тук? — попита той, учуден от вихъра на трагедия, който се носеше из къщата му.

— Камал си тръгна — успях да смотолевя.

— Как така си тръгна? Накъде?

— Не зная.

— Той е мой гост, не може да си отиде ей така, без да ме предупреди, без да се сбогува…

— Сулема е много зле.

— Ти май си по-зле, момиче. Имаш страшна температура.

В следващите дни заедно с потта ми излезе и страхът, треската ми спадна и си възвърнах апетита. Виж, Сулема явно не страдаше от преходно неразположение. Беше се разболяла от любов и всички разбраха това, освен мъжа й, който си затвори очите и отказа да свърже изчезването на Камал с отпадналостта на жена си. Не се захвана да разпитва какво се е случило, защото отгатваше отговора и ако установеше истината, щеше да бъде принуден да си отмъсти. Беше прекадено милозлив, за да отреже зърната на неверницата или да тръгне да търси братовчед си и като го намери, да му ампутира срамотиите между краката и да му ги навре в устата, както повеляваше традицията на прадедите му.

Все тъй мълчалива и унесена, Сулема си поплакваше от време на време и проявяваше пълно презрение към яденето, радиото и подаръците на мъжа си. Започна да слабее и след три седмици кожата й доби лек пръстено жълт оттенък — като фотография от друг век. Реагираше единствено когато Риад Халаби понечваше да я погали — тогава се отдръпваше назад, стягаше се и се наежваше срещу него с нескрита омраза. За известно време престанах да ходя на уроци при учителката Инес и да работя в магазина, не се възобновиха и седмичните прескачания до камиона на кинематографа, защото вече не можех да се отделя от господарката си — по цял ден и почти по цяла нощ се грижех неотлъчно за нея. Риад Халаби нае няколко жени да чистят и да помагат в „Бисерът на Ориента“. Единственото хубаво в този период бе, че той отново започна да общува с мене, както преди идването на Камал, пак ме караше да му чета на глас или да му разказвам измислени мои си приказки, викаше ме да играем на домино и се оставяше да го надвивам. Въпреки потискащата атмосфера, която цареше в къщата, все си намирахме поводи, за да се смеем.

Минаха няколко месеца, а състоянието на болната не претърпя забележими промени. Жителите на Агуа Санта и на околните села идваха да разпитват за нея и всеки носеше различен цяр — стръкчета седефче за запарване, сироп за тонизиране, хапчета витамини, птичи бульон. Не го правеха от уважение към тая надменна и затворена в себе си чужденка, а от привързаност към турчина. „Добре ще е да я види специалистка“, казваха. И един ден доведоха гадателка с каменно лице, която запали пура, духа сума време дима срещу пациентката и заключи, че не е болна от никоя регистрирана от науката болест, а само от продължителен пристъп на любовна мъка.

— Мъчно й е за семейството, клетата — обясни съпругът и отпрати индианката, преди да е продължила да разбулва позора му.

Повече нищо не научихме за Камал. Засегнат от неблагодарността, с която той му се отплати за получения подслон, Риад Халаби никога повече не спомена името му.

[1] Сух пустинен ураганен вятър (араб.). — Б.пр. ↑

[2] Така нареченият „обред на ключа“ (араб.). — Б.пр. ↑

[3] Подправка, добавяна към кафето. — Б.пр. ↑

[4] Паста от нахут и тахан, подправена с лимон (араб.). — Б.пр. ↑

[5] Чушки (араб.). — Б.пр. ↑

[6] Кюфтета от ориз, булгур или картофи с плънка от пържена кайма (араб.). — Б.пр. ↑

[7] Салата от магданоз, зелен лук, домати, лимон и булгур (араб.). — Б.пр. ↑

VII

Ролф Карле започнал да работи с господин Аравена същия месец, когато руснаците изпратиха в космоса куче, сложено в капсула.

— Че какви други ще са, ако не руснаци — те дори към животните нямат милост! — извикал с възмущение вуйчо Руперт, като научил новината.

— Е, не е станало нещо чак толкова страшно де… В края на краищата това е най-обикновено куче, без никакво родословно дърво — отвърнала вуйна Бюргел, без да вдига поглед от тортата, която правела.

От този злощастен коментар се разразила една от най-големите караници в семейната история на съпрузите. Целия петък двамата си крещели, ругали се и се обиждали с трупани за трийсет години съвместен живот упреци. Руперт чул от жена си много неприятни неща, дори за първи път и това, че тя винаги била мразила кучетата, отвращавало я отглеждането и продажбата им и се молела проклетите му полицейски песове да се заразят с чума или нещо подобно и да отидат до един на майната си. От своя страна Бюргел научила, че той знаел за нейната изневяра веднъж на млади години, но си бил мълчал, за да не се вгорчава съвместният им живот. Наговорили си невъобразими неща и накрая капнали. Когато Ролф пристигнал в събота в Колонията, намерил къщата затворена и помислил, че цялото семейство е прихванало азиатския грип, който върлуваше този сезон. Бюргел лежала простряна на кревата с компреси с босилек на челото, а Руперт, почервенял като рак от яд, се бил затворил в дърводелната със своите кучета за разплод и с четиринайсет новородени кутрета и цепел методично всичките си часовници с кукувичка за туристите. Братовчедките били с подпухнали от плач очи. Двете моми се били омъжили за фабрикантите на свещи и към естествената си миризма на канела, карамфил, ванилия и лимон били прибавили и омайния аромат на пчелен восък. Живеели на същата улица, където била и тяхната бащина къща, и дните им минавали в шетня в чистичките им домове и в работа при родителите — помагали им в хотела, в курника и в отглеждането на кучетата. Никой не забелязал, че Ролф Карле се прехласва по новата си кинокамера, нито поискал да чуе, както друг път, подробното описание на заниманията му или на политическите вълнения в университета. Разпрата била разбунила дотолкова духа на мирния дом, че тази събота не могъл да пощипне братовчедките си, защото двете били с траурен израз на лицата и не проявили никакво желание да проветрят дюшеците в празните стаи. В неделя вечерта Ролф се прибрал в столицата с накипяла възбуда, с несмененото си мръсно бельо от предишната седмица, без запасите от бисквити, курабии и колбаси, с които вуйна му редовно зареждала куфара му, и с неприятното чувство, че едно московско куче може да се окаже по-важно от него в очите на семейството. В понеделник сутринта се срещнал с господин Аравена и двамата отишли да закусят в едно кафене на ъгъла до редакцията на вестника.

— Забрави за това животно и за разправиите на вуйчо ти и вуйна ти, момче, предстоят много важни събития — казал му неговият покровител пред препълнената чиния, с която започвал живота си всеки ден.

— Какво имате предвид?

— След два-три месеца ще има плебисцит. Всичко е нагласено, Генерала смята да управлява още пет години.

— Не ми казвате нищо ново.

— Този път ще му приседне, Ролф.

Предвижданията се оправдаха — референдумът се състоя малко преди Коледа. Предшестваше го пропагандна кампания, която удави страната в шумотевици, плакати, военни паради и откривания на патриотични паметници. Ролф Карле реши да работи съвестно, но да не се набива много на очи, или, с други думи — да започне отначало и отдолу. Предварително проучи положението — навърташе се из избирателните пунктове, разговаряше с офицери от въоръжените сили, с работници и студенти. В определения ден армията и полицията заеха улиците, но пред урните заставаха съвсем малко хора, сякаш беше неделя в провинциално градче. Генерала излезе победител със съкрушителното мнозинство от осемдесет процента от гласовете, но изборните резултати бяха толкова безсрамно фалшифицирани, че вместо да постигне целта си, той стана за посмешище. Карле от няколко седмици си пъхаше носа насам-натам и бе натрупал много информация. Когато я предаде на Аравена, се разпали като новак, а между другото опита да му се изфука със сложни политически предвиждания. Шефът го изслуша с насмешлив поглед.

— Не го задълбавай толкова, Ролф. Истината е проста — докато внушаваше страх и омраза, Генерала успяваше да удържа юздите на управлението, но щом стана за смях, властта започна да му се изплъзва из ръцете. Ще бъде свален до месец.

За толкова години тирания опозицията не беше изчезнала, някои профсъюзи действаха подмолно, забранените със закон политически партии бяха оцелели и не минаваше ден, без студентите да изразят недоволството си. Аравена твърдеше, че посоката на развитие на събитията в страната никога не се е определяла от масите, а от шепа дръзновени предводители. Диктатурата, казваше той, ще падне по единодушно взето решение от върховете, от елитните слоеве, а народът, свикнал със системата на едноличната власт, ще продължи да върви по пътя, който му посочат. Смяташе за особено важна ролята на католическото духовенство — при все че никой не спазваше десетте Божи заповеди и хората се биеха в гърдите, че са атеисти, само и само да могат да си намерят още един повод, за да се перчат, църквата продължаваше да упражнява огромна власт.

— Трябва да се говори със свещениците — предложи той.

— Вече говорих. Част от тях подстрекават към бунт работниците и средната класа, а и разправят, че епископите щели да осъдят правителството за корупцията и репресивните методи. Вуйна ми Бюргел отишла да се изповяда след караницата с мъжа си и по едно време свещеникът си разтворил расото и й пробутал свитък позиви — да ги разпространява из Колонията.

— Какво още си чувал?

— Опозиционните партии са сключили съглашение, най-сетне са се обединили всичките.

— Значи сега е моментът да се забие клин сред въоръжените сили, за да ги разединим и разбунтуваме. Пече се тя тая, още малко остава, моят усет не ме лъже — каза Аравена и запали една от силните си пури.

От този ден нататък Ролф Карле престана да бъде обикновен регистратор на събитията, а и използва връзките си, за да подпомогне делото на въстанието. Междувременно успя да си състави добра представа за моралната сила на опозицията, която съумя да всее объркване дори сред самите военни. Студентите овладяха институтите и факултетите, взеха заложници, щурмуваха една радиостанция и призоваха народа да залее улиците. Армията излезе от казармите с изрични заповеди да стреля на месо, но след няколко дни недоволството беше обхванало и мнозина офицери и войската получаваше противоречиви разпореждания. Сред войниците също бяха задухали ветровете на бунта. Мъжа с гарденията натъпка своите подземия с нови затворници, с които се разправяше собственоръчно, без да разрошва елегантната си прическа на филмов любовник. Но бруталните му методи не можаха да предотвратят разложението на властта. В следващите седмици страната стана неуправляема. Навсякъде се бяха отприщили духовете — хората говореха, най-сетне освободили се от страха, който им затваряше устата толкова години. Жените пренасяха оръжие под полите си, учениците излизаха нощем да пишат позиви по стените и дори самият Ролф Карле се озова една сутрин с торба динамит в ръка на път за университета, където го чакаше много красива девойка. Влюби се в нея от пръв поглед, но това бе увлечение без бъдеще, защото тя пое торбата, без дори да му поблагодари, помъкна на рамо експлозивите нанякъде и той завинаги загуби следите й. Обяви се обща стачка, магазините и училищата затвориха, лекарите не преглеждаха болните, свещениците залостиха вратите на храмовете и покойниците биваха погребвани без опело. Улиците пустееха и нощем никой не палеше лампи, все едно че изведнъж бе дошъл краят на цивилизацията. Всички стояха със затаен дъх и чакаха, чакаха.

Мъжа с гарденията замина с частен самолет в охолно изгнание в Европа, където е и сега много остарял, но все така елегантен, той пише мемоарите си, в които се мъчи да нагоди посвоему миналото. Същия ден избяга и министърът, оня с креслото от епископски плюш, като отнесе със себе си порядъчно количество златни кюлчета. Не бяха единствените. За няколко часа офейкаха по въздух, суша или море мнозина с нечиста съвест. Стачката не продължи и три дни. Четирима капитани влязоха във връзка с опозиционните партии, разбунтуваха подчинените си и към въстанието се присъединиха и останалите полкове. Правителството падна и Генерала, добре запасил се с парични средства, напусна страната заедно със семейството си и с най-близките си сътрудници с военен самолет, поставен на негово разположение от посолството на Съединените щати. Тълпа от мъже, жени и деца, покрити с праха на победата, нахлу в резиденцията на диктатора и под джазовите звуци, изтръгвани от един негър от белия роял на терасата, тя налетя в басейна, след което водата му стана като чорба. Народът атакува казармата на Силите за сигурност. Постовите откриха картечна стрелба, но множеството успя да разбие вратите, нахлу в сградата и изби всички агенти, изпречили се по пътя му. Мъчителите, които се спасиха, защото не се намираха там в момента, трябваше да се крият месеци наред, за да не бъдат линчувани на улицата. Бяха нападнати магазини и резиденции на чужденци, обвинени, че са забогатели от имиграционната политика на Генерала. Изпочупени бяха витрините на магазините за спиртни напитки, бутилките излязоха на улицата и тръгнаха от уста на уста, за да се отпразнува краят на диктатурата.

Ролф Карле не мигна три дни — през цялото време снима събитията всред оглушителен шум от възбудени тълпи, автомобилни клаксони, улични танци и пиянства на поразия. Работеше като насън, с такава всеотдайност, че забрави всякакъв страх и беше единственият, който дръзна да влезе с кинокамера в сградата на Държавна сигурност и да заснеме в едър план купищата убити и ранени, разкъсаните от тълпата агенти и затворниците, излезли на свобода от зловещите подземия на Мъжа с гарденията. Вмъкна се и в резиденцията на Генерала и видя как множеството изпотроши мебелите, раздра с ножове сбирката картини и повлече по улицата палтата от чинчила и обшитите с пайети рокли на първата дама. Беше и в Двореца, когато се състави временното правителство, в което влязоха въстанали офицери и изтъкнати цивилни. Аравена го поздрави за работата и му подложи едно последно рамо, като го препоръча в телевизията, където неговите смели репортажи го направиха най-известната фигура в осведомителния бюлетин.

Политическите партии се събраха на конгрес и положиха основите на своето разбирателство — опитът ги беше научил, че ако действат като човекоядци, единствените, които ще се възползуват от разединението им, ще бъдат отново военните. За няколко дни онези ръководители, които бяха в изгнание, се завърнаха, запознаха се с положението и започнаха да разплитат кълбото на властта. Междувременно стопанската десница и олигархията, присламчили се към въстанието в последния момент, се придвижиха бързо към Двореца и за няколко часа обсебиха ключовите постове и си ги разпределиха толкова хитро, че когато новият президент встъпи в длъжност, разбра, че единственият начин да управлява, е да се спогоди с тях.

Това бе смутно време, голяма суматоха, но най-сетне облаците прах се разсеяха, утихна шум и тропот и изгря първият ден на демокрацията.

На много места хората не разбраха, че диктатурата е свалена, между другото и защото не знаеха, че Генерала е държал властта толкова години. Живееха отчуждени от съвременните им събития. В тази извънмерна география съществуват едновременно всички исторически епохи. Докато в столицата магнатите се свързват по телефона със съдружниците си в градове на другия край на света, за да приказват за своите сделки, има области в Андите, където още са в сила нормите на човешко поведение, донесени и наложени преди пет века от испанските конкистадори, а в някои села в джунглата хората ходят голи под дърветата, както далечните им предшественици от каменната ера. Това беше десетилетие на големи промени, между другото и на бъркотии, а и на изобретения за чудо и приказ, ала за мнозина то не се различаваше с нищо от предишните. Народът е великодушен и лесно прощава, в страната няма смъртни и доживотни присъди, така че облагодетелстваните от тиранията, сътрудниците, доносниците и агентите на дотогавашните органи за сигурност скоро бяха забравени и можаха да се включат отново в това общество, където имаше място за всички.

Подробностите около станалото аз научих едва много години по-късно, когато от любопитство хвърлих поглед на вестниците от онова време. А иначе в Агуа Санта събитието изобщо не се посрещна като важна новина. Този ден имаше празненство, организирано от Риад Халаби, с цел да се съберат средства за ремонт на училището. Започна рано с благословия на свещеника, който отначало се възпротиви срещу провеждането на такова благотворително-развлекателно мероприятие, защото създавало условия за обзалагания, пиянства и побоища с ножове, но после си затвори очите, тъй като особено след последната буря покривът на училището заплашваше всеки момент да се срути. После беше избрана Кралица на красотата, тя бе коронясана от кмета с диадема от цветя и фалшиви перли, изработена от учителката Инес, и следобед започнаха боевете на петлите. Дойдоха гости и от други села и когато някой с транзистор прекъсна състезанията и извика, че Генерала е избягал и множеството разбивало затворите и разкъсвало на парчета агентите, го накараха да млъкне, че петлите се разсейвали. Напусна мястото си единствено кметът, който отиде неохотно в канцеларията си да се свърже по телефона с началниците в столицата и да иска указания. Върна се след някой и друг час и каза, че нямало защо да се притесняват за такива дреболии, правителството наистина било паднало, но всичко си продължавало както преди, „така че могат да започват свирните и танците и подайте ми още една бира да вдигнем наздравица за демокрацията“. В полунощ Риад Халаби преброи събраните пари, предаде ги на учителката Инес и се прибра у дома си уморен, но доволен — неговият почин беше дал добри плодове и покривът на училището беше осигурен.

— Диктатурата падна — казах му аз, щом влезе. Бях си стояла вкъщи целия ден да се грижа за Сулема, която бе получила поредната си криза, и го чаках в кухнята.

— Да, зная, момиче.

— Съобщиха по радиото. Какво означава това.

— Нищо особено. То не ни засяга и става много далеч оттук.

Изминаха две години и демокрацията се закрепи. С времето само сдружението на шофьорите на таксита и някои военни жалеха за диктатурата. Нефтът продължи да блика от земните недра обилно както преди и никой не се загрижи да вложи приходите от него в нещо полезно — мислеха си, че благополучието ще трае вечно. В университетите същите студенти, които тогава рискуваха живота си, за да свалят Генерала, сега бяха разочаровани от новото правителство и обвиняваха Президента, че се подчинява на интересите на Съединените щати. Победата на кубинската революция бе запалила пожар от надежди из целия континент. Ето, там имаше хора, които променяха реда на нещата, строяха нов живот, гласовете им пристигаха по ефира и сееха в душите прекрасни думи. Ето, недалеч оттам крачеше Че Гевара с петолъчка на челото, готов да се сражава във всяко кътче на Америка. Младежите си пускаха бради и учеха наизуст крилати мисли на Карл Маркс и крилати фрази на Фидел Кастро. „Ако няма условия за революция, истинският революционер трябва да ги създаде“, беше написано с неизличима боя по стените на университета. Някои, убедени, че народът никога няма да завземе властта без оръжие, решиха, че е дошъл моментът да се грабнат пушките. Започна партизанското движение.

— Искам да ги заснема — обяви Ролф Карле на Аравена.

Така се отправи той към планината по стъпките на един мургав, мълчалив и потаен младеж, който дълго го води нощем по кози пътеки, докато стигнат до мястото, където се криеха другарите му. Така той стана единственият журналист, влязъл в пряка връзка с партизаните, единственият, който успя да заснеме лагерите им, и единственият, на когото гласуваха доверие техните командири. Така се запозна и с Уберто Наранхо.

В юношеските си години Наранхо беше опустошавал буржоазните квартали начело на банда отритнати бедни момчетии, воюваща с бандите богаташки синчета, които, облечени в кожени якета и въоръжени с вериги и ножове по подобие на гангстерите от филмите, кръстосваха града на хромираните си мотоциклети. Докато вилнееха само в своя сектор — бесеха котки, цепеха с ножове тапицираните столове в кината, опипваха бавачките в парковете, нахълтваха в женския манастир да плашат до смърт монахините и влетяваха в залите, където се празнуваха петнайсетите рождени дни на момичета[1], за да се изпикават върху тортата, техните буйства минаваха безнаказано. Сегиз-тогиз полицията ги прибираше, откарваха ги в участъка, извикваха бащите им да се уредят нещата по приятелски и веднага пускаха синовете, без да им записват имената. Невинни лудории, казваха благосклонно, след някоя и друга година ще пораснат, ще сменят кожените якета с костюми и вратовръзки и ще могат да ръководят предприятията на бащите си и съдбините на страната. Но когато нахлуха по улиците в центъра, за да мажат с горчица и люти чушки гениталиите на просяците, да бележат с ножове лицата на проститутките и да ловят хомосексуалистите по улица Република, за да им набиват тояги в ануса, Уберто Наранхо реши, че ония вече са прехвърлили всякакви граници. Той събра всички свои юначаги и се организираха за отбрана. Така се роди „Чумата“ — най-страховитата банда в града. Тя излизаше на бой срещу мотоциклетите и след ожесточените сражения оставаха купища контузени, припаднали и ранени с хладно оръжие. Появеше ли се полицията в бронирани камионетки, с обучени свирепи кучета и с екипи за борба срещу безредици, и успееше ли да се нахвърли отгоре им изневиделица, онези, които бяха с бяла кожа и черно яке, се прибираха невредими по домовете си. Другите ги пребиваха в участъците и кръвта потичаше на вадички между паветата на плацовете. Но „Чумата“ се разтури не поради побоищата, а по много по-важна причина, която отведе Наранхо далеч от столицата.

Една вечер неговият приятел Негъра от гостилницата го покани на тайнствено събрание. Казаха паролата на входа и бяха заведени в стая без прозорци; там имаше няколко студенти, които се представиха с измислени имена. Уберто седна на пода редом с останалите, но се чувстваше не на място — и той, и Негъра не се връзваха с групата, те не идваха от университета, никога не бяха помирисвали дори и по-долно учебно заведение. Скоро обаче забеляза, че се отнасят с тях почтително, защото по време на военната си служба Негъра се бе специализирал по взривни вещества и това му придаваше огромен авторитет. Той им представи Наранхо — предводителят на „Чумата“, и тъй като всички бяха слушали за неговата смелост, го приеха възторжено. Там той чу как един младеж облича в словесна форма онова, което гнетеше него самия от дълги години. Отначало трудно проумяваше по-голямата част от съдържанието на тези разпалени речи, а съвсем пък щеше да се озори, ако трябваше да го повтори, но схвана, че личната му борба срещу хъшлаците от богаташкия Клуб на вилната зона и предизвикателствата му срещу властта изглеждат детински игри в светлината на тези идеи, които чуваше за първи път. Досегът с партизанското движение промени живота му. Откри с удивление, че за тези момчета несправедливостта не е част от естествения ред на нещата, както той предполагаше, а следствие от позорни човешки действия, прозря пропастите, които разделяха хората още от рождението им, и реши да посвети яростта си, дотогава безполезна и безсмислена, в служба на тяхното дело.

За младежа встъпването в партизанското движение бе въпрос на мъжество, защото едно е да се биеш с вериги срещу черните якета, а друго, съвсем друго — да се опълчиш с огнестрелно оръжие против редовната войска. Беше прекарал живота си на улицата и смяташе, че не знае какво е страх, не отстъпваше нито крачка назад в сраженията с други банди и не молеше за прошка на казармения плац, беше отрасъл сред насилие, но едва ли можеше да си представи до какви негови предели ще му се наложи да стигне в следващите години.

Отначало му възложиха задачи в града — да пише лозунги по стените, да печата листовки, да лепи позиви, да изработва плакати, да намира оръжие, да краде медикаменти, да набира симпатизанти, да си подготвя скривалища, да изучава военно дело. Заедно с другарите си той се научи да прави най-различни неща от просто парче пластмаса, да майстори бомби домашно производство, да прекъсва кабели на далекопроводи, да взривява железопътни линии и шосета, за да се създава впечатление, че те са многобройни и добре организирани, това привличаше нерешителните, повдигаше духа на бойците и отслабваше врага. Във вестниците бе дадена широка гласност на тези, както бяха наречени, престъпни действия, но после бе спусната забрана да се споменават атентатите и страната научаваше за тях само от слухове, от някои напечатани на допотопни циклостилни машини листовки, от нелегалните радиостанции. Младежите се опитаха да мобилизират масите по различни начини, но революционният им плам се разбиваше в равнодушните лица или в насмешките на хората. Илюзията за нефтеното богатство покриваше всичко с пелена от безразличие. Уберто Наранхо се дразнеше и губеше търпение. На събранията чу как говорят за планината — там бяха най-подготвените хора, оръжията, кълнът на революцията. „Да живее народът, смърт на империализма“, викаха, казваха, шепнеха. Думи, думи, хиляди думи, красиви и грозни думи — партизанското движение имаше повече думи, отколкото куршуми. Наранхо не беше оратор, не умееше да използва всички тези пламенни слова, но скоро у него започна да се очертава определен политически критерий и макар че не можеше да теоретизира като идеолог, успяваше да въздейства с порива на безстрашието и дързостта си. Имаше корави юмруци и слава на смелчага, затова най-сетне постигна целта си да го изпратят на фронта.

Замина един следобед, без да се сбогува с никого и без да дава обяснение на приятелите си от „Чумата“, от които се беше отдалечил, откакто започнаха новите му занимания и грижи. За местонахождението му знаеше единствено Негъра, но той не би го издал дори и ако го заплашеха със смърт. Само след няколко дни в планината Уберто Наранхо разбра, че всичко, което бе преживял дотогава, е загубена работа, че е дошло време да подложи характера си наистина на сериозно изпитание. Партизаните не бяха цяла армия в сянка, както си мислеше, а групи от по петнайсет-двайсет момчета, пръснати по чукарите — немногочислени, само колкото да се хранят надежди. „В какво се забърках, това са шепа безумци“, беше първата му мисъл, но той тутакси я отпъди, защото си бе поставил пределно ясна цел — трябваше да се победи. Бяха малобройни и това ги задължаваше да бъдат по-самопожертвователни. Първото беше болката. По̀ходи с трийсет килограма боеприпаси на гърба и оръжие в ръка, свещено оръжие, което не биваше да се мокри и поврежда, нито да се оставя настрани дори за миг, трябваше да върви, да заляга, да се изкачва и да слиза в колона, в мълчание, без храна и вода, докато мускулите на цялото му тяло ставаха един-единствен, огромен и абсолютен стон, докато кожата на ръцете му се вдигаше на мехури, пълни с мътна течност, докато ухапванията на насекомите не му позволяваха да си отвори очите и подбитите му в ботушите крака се разкървавяваха. Още по-нагоре, още по-нагоре, болка и пак болка. После — тишината. Сред този зелен и непроницаем пейзаж той придоби усет за тишината, научи се да се движи като лек ветрец — там въздишка, отриване на раницата или на оръжието се чуваше като камбанен звън и можеше да му струва живота. Врагът беше съвсем близо. Търпение, за да чака притаен часове наред. „Прикрий страха си, Наранхо, за да не го предадеш и на другите, трябва да издържиш на глада, всички сме гладни, трябва да изтърпиш жаждата, всички сме жадни.“ Постоянно плувнал в пот, мръсен, объхтан, измъчван от нощния студ и от жестоката обедна жега, от калта, дъжда, комарите и дървениците, от гноясалите рани, одраната кожа и изтръпналите крайници. В началото се чувстваше загубен, не виждаше къде стъпва и къде сече с мачетето, долу — треволяк, трънаци, клони, камъни, бурени; горе — короните на дърветата, толкова гъсти, че не се виждаше слънчевата светлина. После обаче зрението му стана тигрово и той се научи да се ориентира. Престана да се усмихва, лицето му стана кораво, кожата — землиста на цвят, погледът — сух. Самотата беше по-лоша от глада. Преследваше го пришпорващо желание да усети допира на друг човек, да погали някого, да бъде с жена, но там всички бяха мъже, никога не се докосваха, всеки се беше затворил в собственото си тяло, в миналото си, в страховете и в мечтите си. Сегиз-тогиз пристигаше някоя другарка и всички копнееха да положат глава на скута й, но къде ти.

Уберто Наранхо постепенно заприлича на животните, обитаващи гъсталаците — само инстинкти, рефлекси, импулси, само нерви, кости, мускули, кожа, сбърчени вежди, стиснати челюсти, опънат корем. Мачетето и пушката залепнаха за дланите му, станаха естествени продължения на ръцете му. Слухът и зрението му се изостриха и бяха нащрек дори когато спеше. Разви безгранична настойчивост, „ще се сражаваме до смърт, докато победим, няма друг път, ще мечтаем и ще се борим, докато се сбъднат мечтите ни, ще мечтаем или ще умрем, напред“. Забрави да усеща себе си. Отвън беше от камък, но с течение на месеците нещо първично важно се размекна и се разпука дълбоко в него и отвътре се появи нов плод. Първият признак беше състраданието, непознато за него, който никога не беше получавал съчувствие от никого и не беше имал случай сам да го проявява. Нещо топло нарастваше зад кората от безчувственост и мълчание, нещо като безпределна обич към другите, нещо, което го изненада повече, отколкото всички други промени, претърпени и доловени от него. Започна с това, че обикна другарите си, искаше да даде живота си за тях, изпитваше силно желание да ги прегърне и да им каже „обичам те, брате“. После това чувство се разпростря, докато обхвана цялото анонимно множество — народа. И тогава разбра, че яростта му е придобила друга посока и стойности.

По това време с него се запозна Ролф Карле и щом размениха няколко изречения, той разбра, че е срещнал изключителен човек. Обзе го предчувствие, че съдбите им ще се кръстосват много пъти, но тутакси го отхвърли. Избягваше да попада в клопките на интуицията.

[1] Широко разпространено в испаноговорещия свят празненство. — Б.пр. ↑

VIII

Две-три години след заминаването на Камал състоянието на Сулема се беше стабилизирало — тя беше изпаднала в трайна меланхолия. Възвърна се апетитът й, спеше много, както по-рано, но нищо не предизвикваше у нея и най-малък интерес, стоеше по цели часове неподвижна в плетения си стол, гледаше двора и отсъстваше от този свят. Моите истории и радионовелите бяха единствените неща, които успяваха да запалят искра в очите й, но не съм сигурна, че тя ги разбираше, защото спомените за испанския, изглежда, се бяха изтрили от паметта й. Риад Халаби донесе телевизионен приемник, но тя не го удостои с внимание и освен това образите пристигаха с толкова много смущения, сякаш бяха послания от други планети, та той реши да го занесе в магазина, че да го ползват поне съседите и клиентите. Господарката ми вече не си спомняше за Камал и не жалеше за изгубената си любов — тя просто потъна в онова пълно безразличие, към което винаги бе проявявала склонност. Болестта й послужи като удобен повод, за да избяга от дребните досадни отговорности, свързани с дома й, с брака й, със самата нея. Тъгата и скуката понасяше по-лесно, отколкото усилието да води нормално съществуване. Може би по това време започна да я спохожда мисълта за смъртта като по-висше състояние на леност, в което не ще трябва да движи кръвта във вените си или въздуха в дробовете си, покоят ще бъде пълен, няма да мисли, да чувства, да бъде. Мъжът й я заведе с камионетката в областната болница, на три часа път от Агуа Санта, там й направиха някакви изследвания, дадоха й хапчета за меланхолията и казаха, че в столицата биха могли да я излекуват с електрошокове, но той сметна този метод за неприемлив.

— В деня, когато отново се погледне в огледалото, ще се е излекувала — казвах аз и курдисвах господарката си пред голямо огледало, за да съживя кокетството й. — Помните ли колко бяла ви беше кожата, Сулема? Искате ли да ви гримирам очите? — Но стъклото отразяваше единствено неясните очертания на морска медуза.

Свикнахме с мисълта, че Сулема е нещо като огромно и деликатно растение, захванахме се отново с всекидневната работа в къщата и в „Бисерът на Ориента“ и аз поднових уроците си при учителката Инес. В началото едва сричах и пишех буквите разкривено като първолак, но невежеството ми не биеше толкова на очи — повечето хора в селото бяха неграмотни. „Трябва да учиш, за да можеш по-нататък да се издържаш сама, момиче, не е хубаво да зависиш от мъж, не забравяй, че който плаща, той и заповядва“, казваше ми Риад Халаби. Залегнах здравата над ученето, като най-много обичах история, литература и география. Госпожица Инес никога не беше напускала Агуа Санта, но стените на дома й бяха целите в географски карти и тя всеки следобед ми разясняваше новините от радиото, като ми показваше неизвестните за мене точки, където ставаше това или онова събитие. С помощта на една енциклопедия и на знанията, които ми даваше моята учителка, аз пътешествах по целия свят. Виж, в аритметиката никак не ме биваше. „Не се ли научиш да умножаваш, как ще мога да ти поверявам магазина“, кореше ме турчинът. Аз се правех на две и половина и гледах да овладея колкото се може по-добре думите, а не числата. Жадно четях речника и можех часове наред да търся рими, да проверявам антоними и да решавам кръстословици. Като наближих седемнайсетте, тялото ми достигна окончателните си размери и лицето ми доби онези черти и израз, които щяха да ме съпътстват и до днес. Тогава престанах да се проучвам в огледалото, за да се сравнявам със съвършените жени от филмите и списанията, и реших, че съм хубава просто защото исках да бъда. И си казах, че няма какво повече да умувам по въпроса. Връзвах дългата си коса на опашка, носех памучни рокли, които сама си шиех, и платненки. Някои младежи от селото или шофьорите на камиони, които спираха да изпият по една бира, ми подхвърляха разни закачки, но Риад Халаби ги отпъждаше като ревнив баща.

— Никой от тия простаци не е за тебе, момичето ми. Ще ти потърсим съпруг с добро положение, да те уважава и да те обича.

— Сулема се нуждае от мен и тук съм щастлива. За какво ми е да се омъжвам?

— Жените трябва да се омъжват, защото иначе са непълни, изсъхват отвътре, разболява им се кръвта. Но ти можеш да изчакаш малко, още си млада. Трябва да се подготвиш за бъдещето. Защо не се хванеш да учиш за секретарка? Докато аз съм жив, нищо няма да ти липсва, но знае ли човек докога ще я кара, та по-добре да си имаш занаят в ръцете. Като дойде време да ти потърсим жених, ще ти накупя хубави дрехи и ще идеш във фризьорския салон да ти направят прическа — от ония, дето сега са на мода.

Аз гълтах всички книги, които ми попадаха в ръцете, грижех се за домакинството и за болната, помагах на господаря в магазина. Бях постоянно заета, та не ми оставаше време и желание да мисля за себе си. В моите истории обаче се появяваха копнежи и вълнения, за които не знаех, че са ми на сърцето. Учителката Инес ме посъветва да си ги отбелязвам в една тетрадка. Пишех до късно през нощта и толкова се увличах, че не забелязвах до кое време съм се захласнала, и често на сутринта ставах със зачервени очи. Но това бяха най-отрадните ми часове. Минаваше ми през ум, че нищо не съществува наистина, че действителността е неопределена и пихтиеста материя, която сетивата ми улавят половинчато. Нямаше доказателства, че всички я възприемат по един и същи начин, може би Сулема, Риад Халаби и останалите схващаха нещата другояче, може би не виждаха същите цветове и не чуваха същите звуци, които виждах и чувах аз. Ако беше така, то всеки човек живееше в абсолютна самота. Подобна догадка ме ужасяваше. Утешавах се с мисълта, че мога да взема тази пихтиеста маса и да я моделирам, за да създам каквото желая — не пародия на действителността, каквито бяха мускетарите и сфинксовете на едновремешната ми господарка, югославянката, а свой собствен свят, населен с живи хора, където аз налагам правилата и ги променям по своя воля. От мене зависеше съществуването на всичко, което се раждаше, умираше или се случваше в неподвижните пясъци, където покълваха моите приказки. Можех да поставя в тях каквото си поискам, стигаше само да произнеса точната дума, за да ги накарам да оживеят. Понякога чувствах, че тази вселена, сътворена със силата на въображението, е с по-твърди и трайни очертания, отколкото обърканият свят, в който блуждаеха окръжаващите ме същества от плът и кръв.

Риад Халаби си живееше постарому — търсеше оправия на чуждите беди и неразбории, помагаше, съветваше, организираше, гледаше да е полезен на останалите. Оглавяваше спортното дружество и ръководеше почти всички замисли на тази малка общност. Две вечери в седмицата излизаше нанякъде, без да дава обяснения, и се прибираше много късно. Като го чувах да влиза крадешком през дворната врата, загасвах лампата и се преструвах на заспала, за да не го поставя в неловко положение. Но оставим ли настрана тези забежки, двамата си живеехме задружно като баща и дъщеря. Ходехме заедно на църква, защото селото не гледаше с добро око на моето ниско равнище на набожност, както казваше неведнъж учителката Инес, а той беше решил, че поради липса на джамия няма да си навреди изобщо, ако засвидетелства вярата си в Аллах в християнски храм, особено като се има предвид, че не беше нужно да следи службата отблизо. Правеше както другите мъже, те заставаха в задната част на църквата и през цялото време стояха на крака. Вярно, стойката беше леко непочтителна и доста неудобна, но пък смятаха, че ще им се подрони мъжкото достойнство, ако коленичат като женорята за щяло и нещяло. Оттам той можеше да отправя към висинето мюсюлманските си молитви, без да бие на очи. Не пропускахме нито един филм в новото кино на Агуа Санта. Ако заглавието подсказваше, че е любовен или музикален, водехме и Сулема — двамата я подкрепяхме от двете страни като саката.

Щом свърши дъждовният период и поправиха шосето, пометено от реката, когато придойде за последен път, Риад Халаби обяви, че пак ще замине за столицата, защото в „Бисерът на Ориента“ вече нямало стока. Не ми се щеше да оставам сама със Сулема. „Това ми е работата, момиче, трябва да замина, иначе ще ми пропадне оборотът, но ще се върна скоро и ще ти донеса много подаръци“, успокояваше ме господарят всеки път, преди да замине. Макар че никога не се издавах, аз още се страхувах от къщата, чувствах, че стените пазят обаянието на Камал. Понякога го сънувах и в тъмата долавях мириса му, огъня му, голото му тяло с прицелен в мен член. Тогава призовавах майка си, за да го изгони оттам, но тя невинаги чуваше моя зов. Всъщност отсъствието на Камал беше толкова натрапчиво, че не знам как успяхме някога да понесем присъствието му. Нощем пустотата, оставена от братовчеда, заемаше смълчаните стаи, обхващаше предметите и насищаше часовете.

Риад Халаби отпътува в четвъртък сутринта, но едва в петък на закуска Сулема забеляза, че мъжа й го няма, и тогава промълви името му. Това беше първата й проява на интерес от дълго време насам и аз се уплаших да не би да започва нова криза, но като разбра, че е заминал на път, изглежда, й олекна. За да я разсея, следобед я настаних на двора и отидох да изровя накитите. От няколко месеца не ги бях излагала на слънце, не можах да си спомня къде им беше последното скривалище и се лутах повече от час, докато открия кутията. Донесох я, почистих я от пръстта, положих я пред Сулема, заизваждах скъпоценностите една по една и ги заизлъсквах с парцалче, та златото отново да заблести, а камъните да си възвърнат цвета. Сложих й обици на ушите и пръстени на всички пръсти, окачих й на шията верижки и огърлици, надянах й гривни на ръцете и като я окичих така, отидох за огледалото.

— Вижте колко хубава изглеждате, приличате на божество…

— Потърси им ново скришно място — нареди Сулема на арабски, свали си накитите и отново потъна в своята апатия.

Помислих, че наистина ще е добре да сменим скривалището. Прибрах обратно всичко в кутията, сложих я в найлонова торба, за да я предпазя от влагата, и отидох зад къщата, където имаше неравна площ, цялата покрита с буренак. Там изкопах дупка до едно дърво, зарових пакета, отъпках добре пръстта и с един остър камък направих белег на стъблото, за да си спомня мястото. Бях чувала, че така постъпват селяните с парите си. Този начин на спестяване беше толкова разпространен в околността, че години по-късно, когато строяха автострадата, булдозерите изровиха делви и всякакви други съдове, пълни с обезценени от инфлацията монети и банкноти.

Когато се стъмни, приготвих вечерята за Сулема, сложих я да спи и после останах да шия до много късно в коридора. Липсваше ми Риад Халаби, в мрачната къща едва се чуваше тихата гълчава на природата, щурците бяха онемели, не подухваше и най-лек ветрец. В полунощ реших да си легна. Запалих всички лампи, затворих капаците на прозорците в стаите, за да не влизат жаби, и оставих задната врата отключена, за да мога да избягам, ако се яви призракът на Камал или на някой друг от ония, които населяваха моите кошмари. Преди да се пъхна в леглото, хвърлих последен поглед към Сулема и видях, че спи спокойно, завита само с чаршаф.

Както винаги, се събудих с първите слънчеви зари и отидох в кухнята да направя кафето, налях го в чашка и прекосих двора, за да го занеса на болната. По пътя си загасих една по една лампите, които бях оставила запалени предната вечер, и забелязах, че крушките са се замърсили от изгорели, полепнали по тях светулки. Стигнах до стаята на жената, отворих безшумно вратата и влязох.

Сулема лежеше възнак, половината й тяло на леглото, другата половина — на пода, разперила ръце, разкрачена, с глава към стената, синьо-черната й коса се беше пръснала по възглавниците, чаршафите и нощницата й бяха целите наквасени от червена локва. Усетих миризма, по-силна от тази на листенцата от цветя в легенчетата. Пристъпих бавно, оставих чашата с кафе на масата, наведох се над Сулема и я обърнах. Тогава видях, че се беше застреляла с пистолет в устата и куршумът й беше пръснал небцето.

Вдигнах оръжието, избърсах го и го сложих в чекмеджето на скрина между бельото на Риад Халаби, където винаги го държаха. После избутах тялото на пода и смених чаршафите. Донесох леген с вода, гъба и кърпа, свалих нощницата от тялото на господарката и се залових да го измия, защото не исках да я видят в такова ужасно състояние. Склопих й очите, грижливо й гримирах клепачите, сресах я и я облякох с най-хубавата й нощница. Едва успях да я кача отново на леглото, защото смъртта я бе превърнала в камък. Като оправих цялото безредие, седнах до Сулема да й разкажа последната любовна приказка, докато навън утринта избухваше с глъчката на индианците, които пристигаха в селото с децата си, със старците си и с кучетата си да просят милостиня както всяка събота.

Вождът на племето — мъж без възраст, с бял панталон и сламена шапка — влезе първи в къщата на Риад Халаби. Идваше за цигарите, които турчинът им даваше всяка седмица, и като видял, че магазинът е затворен, свърнал покрай стената и минал през задната врата, която аз бях оставила отворена предната вечер. Озовал се на двора, в този час все още прохладен, минал покрай водоскока, прекосил коридора и надникнал в стаята на Сулема. Видял ме от прага и веднага ме познал, защото аз редовно го посрещах зад тезгяха на „Бисерът на Ориента“. Погледът му преминал по чистите чаршафи, по мебелите от тъмно лъскаво дърво, по тоалетката с огледалото и четките от ковано сребро, по трупа на господарката ми, нагласен като светец в параклис с обточената с дантели нощница. Забелязал и купчината окървавени дрехи до прозореца. Пристъпи към мен и без да каже нито дума, положи ръце на раменете ми. Тогава усетих, че се връщам отнякъде много далеч, с безкраен вик, който ми се беше заприщил отвътре и не искаше да излезе.

Когато по-късно нахлу полицията с бойни превземки, с ритници по вратите и с лай от предъвквани команди, аз не се бях помръднала, а индианецът още стоеше там със скръстени на гърдите ръце, докато останалата част от племето се тълпеше на двора — дрипава навалица. След тях надойдоха селяните от Агуа Санта — шушукаха си, бутаха се, повдигаха се на пръсти, за да видят какво става, и заляха къщата на турчина, в която не бяха стъпвали от празненството за посрещането на братовчеда Камал. Щом видя сцената в спалнята на Сулема, лейтенантът веднага овладя положението. Като начало разгони зяпачите и сложи край на врявата с изстрел във въздуха, после изпъди влезлите в стаята, за да не повредят отпечатъците от пръсти, както обясни, и накрая ми сложи белезници за учудване на всички, дори на собствените си подчинени. От времената, когато водеха каторжниците от затвора „Санта Мария“ да строят пътища, а оттогава бяха минали доста години, в Агуа Санта не бяха виждали човек с белезници на ръцете.

— Да не си мръднала оттук — заповяда ми той, а хората му преравяха стаята, за да търсят оръжието, откриваха легена и кърпите, конфискуваха парите от магазина и сребърните четки и блъскаха индианеца, който не искаше да излезе и им препречваше пътя, щом понечваха да се доближат до мен. Дотича и госпожица Инес, още по пеньоар и престилка, защото й беше денят за чистене. Опита се да поговори с мен, но лейтенантът не разреши.

— Трябва да съобщим на турчина! — извика учителката, но май никой не знаеше как могат да го открият.

Суматоха от глъчка, тропот и команди разнебити душата на къщата. Прецених, че ще се бъхтя два дни, докато изтъркам подовете и оправя съсипията. Щукна ми из ум, че Риад Халаби е заминал на път, и се почудих как позволява такова неуважение, а когато увиха тялото на Сулема в чаршаф и го вдигнаха, също не намерих разумно обяснение. Дългият вик продължаваше да си стои заседнал в гърдите ми като зимен вятър, но не можех да го изтръгна оттам. Последното, което съзрях, преди да ме повлекат към джипа на полицията, бе лицето на индианеца, наведено над мен, за да ми каже нещо на ухото, но аз не го разбрах.

Затвориха ме в килия в участъка — тясно, горещо помещение. Бях жадна и се опитах да повикам за вода. Думите се раждаха вътре в мен, растяха, изкачваха се, отекваха в главата ми и надничаха от устните ми, но не успявах да ги накарам да излязат навън, бяха ми залепнали за небцето. Направих усилие да извикам в паметта си щастливи картини — мама ми сресва косата на плитка и напява някаква песен, момиченце язди кроткия гръб на балсамирана пума, вълните се разбиват в столовата на старата мома и на брат й, кикотим се край ковчега на Елвира, старицата — луда глава. Затворих очи и се подготвих за чакане. Много часове по-късно един сержант, когото аз самата бях черпила предния ден с тръстикова ракия в „Бисерът на Ориента“, дойде да ме отведе на разпит. Изправи ме пред писалището на дежурния офицер, а сам седна отстрани на училищен чин да записва показанията ми с тромав и неравен почерк. Помещението беше боядисано в сиво-зелено, край стените се редяха железни скамейки, имаше и нещо като подиум, та масата на началника да се издига на подобаваща на авторитета му височина. Перките на един увиснал от тавана вентилатор раздвижваха въздуха и пъдеха комарите, но не носеха облекчение срещу натрапчивата влажна горещина. Сетих се за арабския водоскок в къщата, за кристалния ромон на водата, провираща се между камъните на двора, за голямата кана ананасов сок, която слагаше на масата учителката Инес при уроците ни. Влезе лейтенантът и застана пред мене.

— Име и презиме — излая ми той и аз понечих да отговоря, но думите отново ми заседнаха някъде и не успях да ги откача оттам.

— Това е Ева Луна, дето турчинът я беше прибрал при едно от своите пътувания. Тогава беше дете, не си ли спомняте, че ви разказах, господин лейтенант? — обади се сержантът.

— Мълчи, не питам тебе, глупако.

Пристъпи към мен със заплашително спокойствие, завъртя се наоколо ми, измерваше ме от глава до пети, усмихваше се. По този напет и мургав здравеняк въздишаха почти всички млади жени в Агуа Санта. В селото беше от две години — пристигна след вихрушката на последните избори, когато смениха няколко важни клечки, дори и някои от полицията, с хора от управляващата партия. Аз го познавах, често идваше при Риад Халаби и понякога оставаше да играе на домино.

— Защо я уби? За да я ограбиш ли? Разправят, че туркинята е богата и че си е заровила имане на двора. Отговаряй, курво! Къде скри накитите, дето й окраде?

Мина цяла вечност, докато си спомня пистолета, вцепененото тяло на Сулема и всичко, което направих с нея, преди да дойде индианецът. Най-сетне, като проумях величината на нещастието, езикът ми се схвана напълно и вече не се и опитах да отговоря. Офицерът вдигна ръка, отметна я назад и ме удари през лицето. Оттам нататък не си спомням нищо повече. Дойдох на себе си в същото помещение, бяха ме оставили сама, вързана за стола и със свалена рокля. Най-страшното беше жаждата, ох, ананасовият сок, водата от шадравана… Дневната светлина си беше отишла и стаята се осветяваше от провиснала от тавана крушка, недалеч от вентилатора. Помъчих се да се размърдам, но цялото тяло ме болеше, особено обгорените ми с цигари крака. След малко влезе сержантът, беше без униформената си куртка, по мокра от пот долна фланелка и с прорасла неколкочасова брада. Избърса ми кръвта от устата и отмахна косата от лицето ми.

— По-добре си признай. Не мисли, че лейтенантът е приключил с теб — едва започва… Знаеш ли какво прави понякога на жените?

Опитах се да му кажа с поглед какво се беше случило в стаята на Сулема, но действителността отново изчезна и аз се намерих седнала на пода, с лице между коленете и с увита около шията си плитка, „мамо“, извиках без глас.

— По-упорита си от магаре — измърмори сержантът с искрен израз на съжаление.

Донесе вода, придържа ми главата, за да мога да я изпия, после накваси носна кърпа и внимателно ми избърса раните по лицето и по шията. Очите му се срещнаха с моите и той ми се усмихна бащински.

— Ще ми се да ти помогна, Ева, не искам онзи да издевателства повече над тебе, но не аз командвам тук. Кажи ми как уби туркинята и къде скри откраднатото, и аз ще склоня лейтенанта да те прехвърли начаса при съдия за малолетни. Хайде, кажи ми… какво ти става, да не би да си онемяла? Ще ти дам още вода, дано се освестиш, та да започнем да се разбираме.

Изпих три чаши една след друга и изпитах такава наслада от студената течност, която се стичаше в гърлото ми, че и аз се усмихнах. Тогава сержантът ми развърза ръцете, помогна ми да си облека роклята и ме погали по бузата.

— Горкичката… Лейтенантът ще се забави някой и друг час, отиде да гледа филма и да изпие няколко бири, но ще се върне, това е сигурно. Като дойде, аз ще те ударя, за да припаднеш отново, та дано те остави на мира до утре… Искаш ли малко кафе?

Вестта за случилото се настигнала Риад Халаби много преди да излезе във вестниците. Тя пътувала до столицата от уста на уста по тайни пътеки, обиколила улиците, долнопробните хотели и местата, където се събирали мюсюлмани, и стигнала до единствения арабски ресторант в столицата. Освен характерната кухня, музиката от Близкия изток и парната баня на втория етаж там имало и една предрешена като одалиска тукашна жена, която що-годе докарвала чудноватия си танц със седем була. Един от келнерите пристъпил към масата, където Риад Халаби унищожавал с наслада смесеното блюдо с различни вкусни ястия от родината си, и му предал онова, което бил заръчал да му каже помощник-готвачът — човек от племето на същия онзи индиански вожд. Така Риад Халаби научил вестта в събота вечерта, подкарал камионетката си като стрела към Агуа Санта и успял да стигне на другата сутрин, точно навреме, за да попречи на лейтенанта да ме подложи на нов разпит.

— Предайте ми момичето — троснато се обърна той към офицера.

Отново съблечена гола и вързана за стола, аз чух в зелената стая гласа на господаря си и малко остана да не го позная — той за първи път използуваше този повелителен тон.

— Не мога да пусна заподозряната, турчине, влез ми в положението — каза лейтенантът.

— Колко ще струва?

— Добре. Ела в кабинета ми, за да обсъдим въпроса на четири очи.

Ала вече беше късно, за да ме отърве от скандала. Снимките ми анфас и в профил, с черна черта върху очите, защото още не бях пълнолетна, вече бяха изпратени на столичните вестници и скоро щяха да излязат в полицейската хроника под странното заглавие „Смърт от ръката на храненицата“ — обвиняваха ме, че съм убила жената, която навремето ме била прибрала от реката, където съм била подхвърлена като бебе. Още пазя къс хартия, жълт и трошлив като сухо листенце на цвете, където е описана историята на това ужасно престъпление, измислено от печата, и толкова пъти съм го препрочитала, че в някои моменти от живота си дори повярвах, че е истина.

— Понагласи я, че ще я предадем на турчина — заповяда лейтенантът след разговора си с Риад Халаби.

Сержантът ме изми криво-ляво, но не ми облече роклята, защото беше изцапана с кръв — на Сулема и моя. Такава пот се стичаше от мен, че той предпочете да ме увие с мокър пешкир, за да ми покрие голотата и между другото да ме разхлажда. Пооправи ми и косата, но видът ми си беше все така окаян. Като ме видя, Риад Халаби извика:

— Какво сте направили с моето момиче!

— Недей да вдигаш врява, турчине, че ще стане по-лошо за нея — предупреди го лейтенантът. — Запомни, че ти правя услуга, мой дълг е да я държа арестувана, докато се изясни цялата тая работа. Защо си си втълпил, че не е убила жена ти?

— Вие добре знаете, че Сулема беше луда и че се е самоубила!

— Аз нищо не знам. Това не е доказано. Отведи си момичето и не ме ядосвай повече, че, току-виж, съм си променил решението.

Риад Халаби ме обгърна с две ръце и двамата се запътихме с бавни крачки към изхода. Като прекрачихме прага и се озовахме на улицата, видяхме, че пред участъка са се събрали всички селяни и няколко индианци, които още стояха в Агуа Санта и ни гледаха, без да се помръдват, от отсрещната страна на площада. Щом излязохме от сградата и направихме две крачки в посока към камионетката, вождът на племето започна да тропа в някакъв причудлив танц, а изпод краката му се разнесе глух барабанен кънтеж.

— Разкарайте се всички, преди да съм ви разгонил с изстрели! — заповяда вбесен лейтенантът.

Учителката Инес не можа да се сдържи повече и с авторитета, който си бе извоювала за толкова години в класната стая, излезе напред, погледна го право в очите и се изплю в краката му. „Господ да те порази, негоднико“, ясно произнесе тя, та всички да я чуем. Сержантът отстъпи крачка назад — сега ще стане тя една, но офицерът само се ухили ехидно и не отговори. Повече никой не се помръдна, докато Риад Халаби не ме положи на седалката на колата и не запали мотора. Едва тогава индианците започнаха да се оттеглят към шосето за джунглата, а жителите на Агуа Санта — да се разотиват, цедейки през зъби проклятия срещу полицията. „Така е, като са сложили да командват външни хора, никой от тия бездушни типове не е родом оттук, иначе нямаше да се изсилват толкова“, плюеше ядосано господарят ми в камионетката.

Влязохме в къщата. Вратите и прозорците бяха отворени, но в стаите още се носеше дъх на ужас. Бяха я ограбили — полицаите, казаха съседите, индианците, казаха полицаите — и приличаше на полесражение, липсваха радиоапаратът и телевизорът, половината сервизи бяха изпотрошени, складовете — претършувани, стоката — разпиляна, чувалите със зърно, брашно, кафе и захар — изтърбушени. Риад Халаби продължи да ме прикрепя през кръста, премина върху тия поразии от тайфун, без да се спира да оцени щетите, и ме отведе до леглото, на което предния ден лежеше безжизнена жена му.

— Как са те наредили тия кучета… — каза той и ме зави.

Тогава най-сетне думите ми се върнаха в устата, излязоха като необуздан поток, една след друга, „огромен нос, прицелен в мен, без да ме вижда, а тя, по-бяла от всякога, ближе и смуче, щурците в градината и нощната горещина, всички сме потни, потят се те, потя се и аз, не ви го казах, за да можем да го забравим, все пак той си отиде, изпари се като мираж, тя го яхна и го погълна, хайде да се наплачем, Сулема, че ни се свърши любовта, строен и силен, тъмен нос, който влиза в нея, в мен не, само в нея, помислих, че тя пак ще прояде и ще иска да й разказвам приказки и да излагаме златото на слънце, затова не ви казах, господин Риад, изстрел, и устата й се разцепи като вашата, Сулема цялата в кръв, косата й в кръв, нощницата й в кръв, къщата наводнена от кръв, а щурците пищят ли, пищят, тя го яхна и го погълна, той избяга, всички сме плувнали в пот, индианците знаят какво стана, и лейтенантът също знае, кажете му да не ме докосва, да не ме бие, кълна ви се, аз не чух изстрела на пистолета, влязъл й е през устата и й е разбил небцето, аз не я убих, облякох я, за да не я видите такава, измих я, кафето още си стои в чашата, аз не я убих, тя го направи, тя сама, кажете им да ме пуснат, не бях аз, не бях аз…“.

— Зная, момичето ми, замълчи, моля те. — И Риад Халаби ме люлееше в прегръдките си и плачеше от яд и от жал.

Госпожица Инес и господарят ми наложиха компреси с лед върху цицините и синините и после боядисаха с черна боя най-хубавата ми рокля — за гробището. На другия ден аз продължавах да съм с температура и с подпухнало лице, но учителката настоя да се облека в траур от глава до пети, с тъмни чорапи и с воал на лицето, както си беше обичаят, за да присъствам на погребението на Сулема. По правило то трябваше да се извърши в първите двайсет и четири часа, но го задържаха, защото не бяха намерили съдебен лекар да направи аутопсията. „Не бива да допуснем да плъзнат клюки“, каза учителката. Свещеникът не дойде, за да стане ясно за всички, че е било самоубийство, а не престъпление, както злословеха полицаите. От уважение към турчина и за да ядоса лейтенанта, цяла Агуа Санта се изреди пред гроба и всеки ме прегърна и ми изказа съболезнованията си, сякаш наистина бях дъщеря на Сулема, а не заподозряна като нейна убийца.

След два дни вече се чувствах по-добре и се захванах да помогна на Риад Халаби да сложим в ред къщата и магазина. Животът ни започна отново, без да говорим за станалото и без да споменаваме имената на Сулема и Камал. Но и двамата се появяваха в сенките в градината, в ъглите на стаите, в полумрака на кухнята — той гол и с горящи очи, а тя — непокътната, налята и бяла, без петна от кръв или от мъжко семе, сякаш живееше от естествена смърт.

Въпреки предпазните мерки на учителката Инес сплетните нарастваха и се надуваха като мая и същите ония, които преди три месеца бяха готови да се закълнат, че съм невинна, започнаха да злословят, защото аз живеех сама с Риад Халаби под един покрив, без да ни свързва разбираема семейна връзка. Когато клюката се промъкна през прозорците и влезе в къщата, вече беше придобила ужасяващи размери — турчинът и тая пачавра са любовници, убили са братовчеда Камал, изхвърлили са тялото му в реката, та рибите пираня и течението да му видят сметката, затова клетата съпруга си е загубила разсъдъка и тогава са убили и нея, за да останат сами в къщата, и сега са превърнали дните и нощите си във вакханалия от секс и мюсюлмански еретически разгул, клетият човек, не е негова вината, тая дяволица му е размътила мозъка.

— Аз не вярвам на тия врели-некипели, дето разправят хората, турчине, но всяка крушка си има опашка. Трябва да направя ново разследване, тая работа не може да остане така — заплаши лейтенантът.

— Колко искате сега?

— Намини към кабинета ми и ще се разберем.

Тогава Риад Халаби проумя, че шантажът няма да свърши никога и че положението е стигнало до точка, от която няма връщане назад. Нищо нямаше да бъде както преди, селото щеше да ни направи живота невъзможен, време беше да се разделим. Тази вечер, седнал на двора до арабския водоскок, с безупречната си бяла батистена гуаябера, той ми каза всичко това, като внимателно подбираше думите. Небето беше ясно, аз съзирах големите му и тъжни очи, две мокри маслини, и се замислих за хубавите неща, споделени с този човек, за картите и доминото, за следобедите, когато четяхме буквара, за филмите в киното, за часовете, когато готвехме заедно… Отсъдих, че го обичам дълбоко с благодарна любов. Някакво усещане за мекота се плъзна надолу по краката ми, затисна ми гърдите, запали ми очите. Пристъпих, заобиколих стола, на който той седеше, застанах отзад и за първи път през цялото ни дълго съжителство се осмелих да го докосна. Положих ръце на раменете му, отпуснах брадичка на главата му. За някое време, невъзможно да се пресметне, той не се помръдна, може би предчувстваше какво ще стане и го желаеше, защото извади кърпичката на своя свян и си затули устата. „Не, това не“, казах му аз, махнах я и я хвърлих на пода, после минах отпред на стола, седнах на коленете му, обгърнах врата му с две ръце, съвсем отблизо, и го загледах, без да мигам. Миришеше на чист мъж, на току-що изгладена риза, на лаванда. Целунах го по избръснатата буза, по челото, по ръцете, силни и мургави. „Айайай, момиче“, въздъхна Риад Халаби и усетих как топлият му дъх се спуска надолу по шията ми и после под блузата ми. От приятното чувство кожата ми настръхна и ми се вкоравиха гърдите. Мина ми през ум, че никога не съм била тъй близо до никого и че толкова отдавна не съм получавала ласка. Обхванах лицето му, приближих се бавно, целунах го дълго по устните и узнах странната форма на устата му, докато някаква страшна топлина запалваше костите и разтърсваше корема ми. Може би за миг той се опита да се пребори със собствените си желания, но тутакси се отпусна и ме последва в играта и в опознаването, докато напрежението стана непоносимо и се отделихме един от друг, за да си поемем въздух.

— Никой не ме беше целувал в устата — прошепна той.

— Мене също. — И го хванах за ръка, за да го заведа в спалнята.

— Почакай, момиче, не искам да ти причинявам зло…

— Откакто умря Сулема, не ми е идвала менструацията. От страх, казва учителката… тя мисли, че вече не ще мога да имам деца — изчервих се аз.

Цялата нощ бяхме заедно. Риад Халаби цял живот беше измислял формули за сближаване с носна кърпа върху лицето. Беше мил и деликатен човек, жаден да доставя радост и да бъде приеман, затова беше проучил всички възможни начини да се прави любов, без да се използуват устните. Беше превърнал ръцете и цялото си тежко тяло в чувствен инструмент, способен да достави наслада на благоразположена жена и да я ощастливи. Тази среща беше толкова значима за двама ни, че можеше да придобие характер на тежка тържествена церемония, но се оказа весела и ведра. Двамата влязохме заедно в наше собствено пространство, където естественото време не съществуваше и където през тези чудни часове живяхме в пълна задушевност и мислихме единствено за самите нас — двама палави и лишени от свян приятели, които се раздаваха един на друг и получаваха взаимност. Риад Халаби беше мъдър и нежен, и тази нощ ме дари с толкова ласки, че трябваше да минат много години и да срещна няколко мъже в живота си, преди отново да се почувствам така напълно задоволена. Той ме научи на многобройните възможности на женствеността, за да не се примирявам никога с малко. Получих с благодарност прекрасния подарък на собствената си чувственост, опознах тялото си, разбрах, че съм родена за тази наслада, и не можех да си представя живота без Риад Халаби.

— Нека да остана с теб — помолих го на разсъмване.

— Момиче, много по-стар съм от тебе. Когато станеш на трийсет, аз ще съм изкуфял дъртак.

— Това няма значение. Да използваме времето, през което можем да сме заедно.

— Клюките никога няма да ни оставят на мира. Аз вече изживях живота си, но ти още не си започнала своя. Трябва да се махнеш от това село, да си смениш името, да се образоваш, да забравиш всичко, което ни се случи. Аз винаги ще ти помагам, за мен ти си повече от дъщеря…

— Не искам да си отида, искам да остана до теб. Не обръщай внимание на хорските приказки.

— Трябва да ме послушаш, знам аз какво правя, все пак познавам света по-добре от тебе. Ще ни преследват, докато ни подлудят, не можем да живеем затворени, не би било справедливо към тебе, ти още си малка. — И след продължителна пауза Риад Халаби добави: — От няколко дни искам да те попитам нещо. Знаеш ли къде скри Сулема бижутата си?

— Да.

— Добре, недей ми казва. Сега са твои, но ги остави, където са, защото още не са ти нужни. Ще ти дам пари, за да живееш в столицата, да ходиш на училище и да се научиш на занаят, та да не трябва да зависиш от никого, дори и от мен. Нищо няма да ти липсва, мое момиче. Накитите на Сулема ще чакат — ще бъдат твоята зестра, когато се омъжиш.

— Няма да се омъжа за никого, само за теб, моля те, не ме пъди.

— Правя го, защото много те обичам, един ден ще разбереш това, Ева.

— Никога няма да го разбера! Никога!

— Шшшт… да не говорим за това сега, ела, остават ни още няколко часа.

Сутринта отидохме заедно до площада. Риад Халаби носеше куфара с нови дрехи, които беше приготвил за мен, а аз крачех мълчаливо, с високо вдигната глава и предизвикателен поглед, за да не разбере някой, че всеки момент ще се разплача. Беше ден като всички други и в този час децата играеха на улицата и махленките от Агуа Санта бяха наизвадили столовете си на тротоара, където сядаха с леген в скута да ронят царевица. Неумолимите очи на селото ни проследиха до автобусната спирка. Никой не ми махна или кимна за сбогом, дори лейтенантът, който точно тогава намери да мине оттам с джипа си и възви глава, сякаш нищо не е видял — ето, спазих уговорката.

— Не искам да си отивам — за последен път помолих Риад Халаби.

— Недей да правиш всичко това още по-мъчително за мен, Ева.

— Ще дойдеш ли да ме видиш в града? Обещай ми, че ще дойдеш скоро и че пак ще се любим.

— Животът е дълъг, момиче, и е пълен с изненади, всичко може да се случи.

— Целуни ме.

— Не мога, гледат ни. Качи се на автобуса и не слизай по никакъв повод до столицата. Там вземаш такси и отиваш на адреса, дето си записа — това е девически пансион, учителката Инес говори по телефона с директорката, там ще си на сигурно място.

От прозореца аз го видях с кърпата на устата.

Връщах се по същия маршрут, който преди години бях пропътувала, заспала в камионетката на Риад Халаби. Пред очите ми се изнизваха смайващите природни картини на този край, но не можах да ги видя — погледът ми беше обърнат навътре, все още заслепен от откритието на любовта. В този момент интуицията ми подсказа, че чувството за благодарност ще се подновява у мен до края на живота ми всеки път, когато си спомнех за Риад Халаби, и така и стана. Но през тия часове се помъчих да се избавя от сантименталните спомени и да мисля хладно, иначе нямаше да мога да подложа на преоценка миналото си и да претегля възможностите си. Дотогава бях живяла така, както ми нареждаха други хора, гладувах за обич, единственото ми бъдеще беше утрешният ден, единственото богатство — историите, които измислях. Налагаше ми се да напрягам за дълго въображението си, за да запълвам всичко онова, което ми бе липсвало. Дори майка ми беше бързопреходна сянка, която трябваше да рисувам всеки ден, за да не я изгубя из лабиринтите на паметта си. Спомних си една по една всички думи от предната нощ и проумях, че този мъж, когото обичах пет години като баща, а сега желаех като любовник, е невъзможен проект. Вгледах се в загрубелите си от домакинска работа ръце, прокарах ги по лицето си, опипах формата на костите му, зарових пръсти в косата си, въздъхнах и казах „стига“. Повторих на глас „стига, стига, стига“. После извадих от чантата си хартийката с името на девическия пансион, смачках я в юмрука си и я изхвърлих през прозореца.

Пристигнах в столицата в смутно време. Като слязох от автобуса с куфара си, хвърлих поглед наоколо и забелязах, че става нещо тревожно — полицаи тичаха долепени до стените или на зигзаг между паркираните коли и се чуваха изстрели, съвсем отблизо. На въпросите на шофьора отговориха кресливо да се махаме оттам, защото някой стрелял с пушка от ъгловото здание. Пътниците грабнаха багажите си и се пръснаха бързешком във всички посоки. Последвах объркана примера им, но не знаех накъде да се упътя — не познавах града.

Излязох от автогарата и забелязах, че нещо се носи във въздуха, атмосферата сякаш беше заредена с напрежение, хората затваряха вратите и прозорците си, търговците спускаха металическите рулетки на магазините си, улиците започваха да опустяват. Опитах се да хвана такси, за да се махна оттам колкото се може по-скоро, но никое не спря и тъй като не се движеха никакви други превозни средства, не ми остана какво да сторя, освен да продължа да вървя с новите си обувки, които ми убиваха. Усетих тътен като от буря и щом погледнах нагоре, видях как в небето се стрелка вертолет като заблудена конска муха. Край мен минаха няколко забързани хора и аз се опитах да разбера какво става, но никой не знаеше със сигурност — държавен преврат, дочух единственото дадено ми обяснение. Тогава не схванах смисъла на тези думи, но инстинктивно продължих да вървя напосоки, без да изпускам куфара, който усещах, че все повече натежава. След половин час се озовах пред скромен на вид хотел и се вмъкнах вътре, като прецених, че парите ще ми стигнат, за да преживея там известно време. На другия ден започнах да си търся работа.

Всяка сутрин излизах изпълнена с надежди и следобед се прибирах капнала. Прочитах обявите във вестника и се представях на всички места, където търсеха персонал, но след няколко дни разбрах, че освен ако не съм склонна да танцувам гола или да обслужвам клиенти в бар, бих могла да си намеря работа единствено като слугиня, а от нея вече се бях напатила достатъчно. В някои мигове на отчаяние ми идваше да взема телефона и да се обадя на Риад Халаби, но се сдържах. Най-сетне собственикът на хотела, който винаги седеше на входа и ме виждаше как излизам и се връщам, ми влезе в положението и ми предложи помощ. Обясни ми, че без препоръчително писмо много трудно ще си намеря работа, особено пък в тия дни на политически безредици, и ми даде визитната си картичка, за да се представя с нея на една негова приятелка. Щом стигнах на адреса, познах околностите на улица Република и първият ми порив бе да избягам оттам, но като си помислих, реших, че няма да загубя нищо, ако попитам. Ала не успях да намеря сградата, която търсех, защото се оказах забъркана в улични безредици. Няколко младежи притичаха край мен и ме увлякоха със себе си към площадчето пред църквата на семинаристите. Студентите размахваха юмруци, крещяха, издигаха лозунги, а аз — сред тях, без изобщо да проумявам какво, по дяволите, става. Едно момче си дереше гърлото да обвинява правителството, че се е продало на империализма и е изменило на народа, други две се покатериха на фасадата на църквата да окачат знаме, докато останалите скандираха: „Няма да минат, няма да минат!“[1] В това време се появиха някакви униформени и ги подгониха с палки и изстрели. Побягнах и потърсих място, където да изчакам да се укроти безредието на площада и ритъмът на дишането ми. Не щеш ли, видях, че страничната врата на църквата е открехната, и без да се двоумя, се намъкнах вътре. Тупурдията отвън стигаше и дотам, но приглушена, сякаш нещата ставаха в друго време. Седнах на най-близката скамейка, стъпих на напречната дъска за коленичене и отпуснах глава на облегалката. Лека-полека покоят в храма ми възвърна душевното равновесие, почувствах, че ми е приятно в това тъмно скривалище, заобиколена от колони и неподвижни светци, обгърната от тишина и хлад. Помислих си за Риад Халаби и ми се прииска да съм до него, както всеки следобед през последните години — двамата заедно на двора по залез-слънце. Споменът за любовта ме разтърси, но тутакси го отпъдих. По-късно, като долових, че глъчката от улицата е утихнала и че през витражите влиза по-малко светлина, прецених, че съм се застояла дълго, и хвърлих поглед наоколо си. Тогава видях на съседната скамейка да седи толкова красива жена, че в първия момент я сметнах за божествено привидение. Тя се обърна и ми махна приятелски.

— И теб ли те хвана патакламата? — попита прекрасната непозната с подземен глас, приближи се и седна до мен. — Навсякъде има безредици, казват, че студентите са се окопали в университета и че са се разбунтували няколко полка, ония пак си разпасаха пояса и както е тръгнало, май няма да я бъде дълго тая наша демокрация.

Загледах я учудено, взрях се в очертанията на костите й на състезателно животно, в дългите й тънки пръсти, в драматичните й очи, в класическата линия на носа и на брадичката и ми се стори, че съм я познавала преди или поне, че съм я предчувствала. Тя също ме огледа с колеблива усмивка на начервените си устни.

— Виждала съм те някога…

— Май че и аз.

— Не си ли момичето, дето разказваше приказки?… Ева Луна?

— Да…

— Не ме ли позна? Аз съм Мелесио.

— Не може да бъде… Какво е станало с тебе?

— Знаеш ли какво е превъплъщение? То е все едно като да се родиш отново. Да речем, че съм се превъплътила.

Докоснах голите й ръце, гривните й от слонова кост, къдрица от косата й с подновеното вълнение, че се намирам пред същество, излязло от собственото ми въображение. „Мелесио, Мелесио“, изтръгна ми се отвътре с целия заряд от хубави спомени, запазени за това създание от времената на Госпожата. Видях, че по съвършеното й лице се стичат бавно черни от грима сълзи, привлякох я да я прегърна, отначало плахо, а после с несдържана радост, „Мелесио“, „Ева“, „Мелесио“…

— Не ме наричай така, сега името ми е Мими.

— Харесва ми, отива ти.

— Как сме се променили и двете! Не ме гледай така, не съм педераст, а транссексуален.

— Транс… какво?

— Родих се мъж по погрешка, но сега съм жена.

— Как го направи?

— С болка. Винаги съм знаела, че не съм като другите, но едва в затвора взех решение да се опълча срещу природата. Направо е чудо, че се срещнахме… и то точно в църква. Май има двайсетина години, откакто не бях стъпвала в църква — засмя се Мими и си избърса последните сълзи.

Мелесио бил арестуван по време на Бунта на курвите — онези паметни размирици, чието начало сложи сам той със злополучното си писмо до министъра на вътрешните работи относно подкупите за полицията. Нахълтали в кабарето, където работеше, не го оставили дори да се преоблече и го отвели както си бил по бикини с фалшиви перли и диаманти, с розовата му опашка от щраусови пера, с русата му перука и сребристите му сандали. Появата му в участъка предизвикала буря от кикот и псувни, нанесли му страхотен побой и го тикнали за четирийсет часа в килията на най-опасните арестанти. После го предали на един психиатър, който експериментирал лечение на хомосексуализма чрез внушаване на чувство за отвращение у пациентите. Шест дни и шест нощи той го тъпкал с разни опиати, които едва не го умъртвили, и през това време му показвал снимки на атлети, балетисти и манекени с увереността, че предизвиква у него условен рефлекс на отвращение към представителите на мъжкия пол. На шестия ден Мелесио, човек обикновено кротък по нрав, изгубил търпение, нахвърлил се върху лекаря, сграбчил го за шията, започнал да го хапе като хиена и ако не го били издърпали навреме, щял да го удуши със собствените си ръце. Заключили, че е развил отвращение към психиатъра, окачествили го като неизлечим и го изпратили в „Санта Мария“, където се озовавали престъпниците, които не можели да се надяват на съд, и оживелите след разпитите политически затворници. Създаден при диктатурата на Благодетеля и модернизиран с нови решетки и килии при тази на Генерала, затворът бил за триста души, но в него тогава били натъпкани над хиляда и петстотин. Откарали Мелесио с военен самолет до едно село призрак, процъфтяло по времето на златната треска и агонизиращо при петролния възход. Оттам го отвели завързан като животно първо с камионетка, а после с лодка до ада, където го били обрекли да прекара останалата част от живота си. От пръв поглед осъзнал величината на нещастието си. Стена, висока малко над метър и половина, оттам нагоре железни пръчки, зад тях — затворниците, загледани към неизменно зелената растителност и жълтата вода на реката. „Свобода, свобода“, избухнали техните протестни викове, щом се приближила колата на лейтенант Родригес, който придружавал новата партида задържани, за да направи редовния си тримесечен оглед. Тежките метални врати се разтворили и те стигнали до последния кръг, където били посрещнати от виеща тълпа. Завели Мелесио направо в отделението за хомосексуалистите, там надзирателите го пуснали на наддаване сред престъпниците ветерани. Все пак имал късмет — оставили го в „Харема“, където петдесетина привилегировани поддържали независим сектор и се били организирали, за да оцелеят.

— По онова време аз не бях чувала за Махариши и нямах никаква духовна подкрепа — каза Мими, потръпна от тези спомени и извади от чантата си цветна щампа, на която се мъдреше брадат мъж с туника на пророк, заобиколен от астрологически символи. — Спасих се да не полудея само защото знаех, че Госпожата няма да ме изостави, нали я помниш? Предана приятелка ми е тя, не си даде покой, докато не ме измъкна оттам. Месеци наред намазвала ръката на съдиите, задействала връзките си в правителствените среди и дори говорила лично с Генерала, за да ме освободи.

Когато излязъл от „Санта Мария“, а това станало чак след година, нямало и помен от предишния Мелесио. От маларията и глада свалил двайсет кила, от полученото възпаление на дебелото черво вървял прегърбен като старец, а преживените насилия били строшили дигата на емоциите му, та без никакъв преход минавал от плач в истеричен смях. Излязъл на свобода, но не вярвал, че е наистина, бил убеден, че това е клопка, за да го набедят, че се е опитал да избяга, и да го застрелят в гръб. Но се чувствал толкова слаб и отпаднал, та се примирил — да става каквото ще. Отвели го с лодка до брега на реката, а после с кола до селото призрак. „Слизай, педераст такъв“, блъснали го, той се проснал ничком в кехлибареножълтата прах и зачакал смъртоносния изстрел, но така и не го дочакал. Чул бръмченето на отдалечаващата се кола, вдигнал очи и се намерил пред Госпожата. В първия миг тя не могла да го познае. Качила го в наетия от нея малък частен самолет и го отвела право в една столична клиника. Онази година тя била натрупала доста пари от търговия с проститутки, доставяни по море, и цялото това състояние посветила на делото за освобождаването на Мелесио.

— Благодарение на нея съм жива — сподели ми Мими. — Наложи й се да напусне страната. Ако не трябваше да се грижа за моята mamma, щях да си извадя паспорт с новото си, женско име и щях да замина да живея при нея.

Госпожата била емигрирала не по собствена воля — трябвало да бяга от органите на правосъдието заради скандала с двайсет и петте умрели момичета, открити в кораб, пътуващ за Кюрасао. Аз бях чувала за случая преди няколко години по радиото в къщата на Риад Халаби и още го помнех, но никога не бях подозирала, че в него е замесена дамата с огромния задник, в чийто дом ме остави Уберто Наранхо. Труповете бяха на жени от Доминика и Тринидад, натоварени контрабандно в херметизирания трюм, в който въздухът стигал за дванайсет часа. Поради бюрократична грешка останали затворени два дни. Преди заминаването жените получавали известна предплата в долари и обещание за добра работа. Тази част от сделката се падала на Госпожата и тя я вършела честно и почтено, но щом стигнели на местоназначените пристанища, конфискували документите им и ги завирали в най-долнопробни бардаци, където те се оказвали хванати в паяжина от заплахи и дългове. Обвинена, че е ръководила мрежата за търговия с проститутки из Карибските острови, Госпожата едва не попаднала в затвора, но пак се намерили влиятелни приятели, които й помогнали, та снабдена с фалшиви документи, тя успяла да изчезне навреме. Няколко години живяла от рентите си и гледала да не се набива на очи, но творческият й дух бил петимен за отдушник, та в крайна сметка завъртяла търговийка със садомазохистични приспособления, и то така успешно, че от четирите посоки на света завалели поръчки за нейните девствени пояси за мъже, камшици със седем накрайника, кучешки нашийници за човешка употреба и какви ли не още инструменти за унижение.

— Скоро ще се стъмни, по-добре да си вървим — каза Мими. — Къде живееш?

— Засега съм на хотел. Току-що пристигнах, тия години прекарах в Агуа Санта, едно загубено село.

— Ела да живееш при мен, аз съм сама.

— Мисля, че трябва да си потърся собствен път в живота.

— Самотата не е добра за никого. Ела у нас и щом мине тая суматоха, ще си решиш как да се оправяш по-нататък — каза Мими, извади джобно огледалце и си понагласи грима, леко развалил се от неразбориите през този ден.

Апартаментът на Мими беше близо до улица Република, на една крачка от жълтите фенери и червените лампи. Едновремешните двеста метра, заделени за задоволяване на умерени пороци, бяха прераснали в лабиринт от пластмаса и неон, в средище на хотели, барове, кафенета и публични домове от всякакъв род. Там се намираха също Операта, най-добрият френски ресторант в града, Семинарията и няколко резиденции — в столицата, както между другото и в останалата част на страната, всичко беше разбъркано.

В едни и същи квартали се редяха една до друга господарски къщи и бедняшки колиби и колкото пъти новобогаташите се опитваха да се отделят в запазен само за тях периметър с комплекс вилен тип за чудо и приказ, ето ти, че само след година се оказваха заобиколени от съборетините на новите бедняци. Тази урбанистична демокрация се простираше и върху други страни от националния живот, та затова понякога трудно можеше да се установи разликата между министъра и шофьора му — и двамата изглеждаха от един и същи социален произход, носеха подобни костюми и се отнасяха един към друг с такава безцеремонност, че на пръв поглед можеше да се сбърка с неблагоприлични обноски, но всъщност беше изява на здраво вкоренено чувство за собствено достойнство.

— Харесва ми тази страна — каза веднъж Риад Халаби, седнал в кухнята на учителката Инес. — Бедни и богати, негри и бели, една-единствена класа, един-единствен народ. Всеки се чувства господар на земята, по която стъпва, няма йерархии, няма протоколи, никой не стои по-горе от другия по рождение или по имот. Аз идвам от съвсем различна страна, там има много касти и правила, човек се ражда и умира все на едно и също място.

— Недейте се подлъгва по външната обвивка на нещата, Риад — възрази му учителката Инес. — Тази страна е на пластове като торта от хилядолистно тесто.

— Да, но всеки може да се издигне или да пропадне, да стане милионер, президент или просяк — зависи от усилието му, от късмета му или от предначертанията на Аллах.

— Къде се е видяло богат индианец? Или негър, станал генерал или банкер?

Права беше учителката, но никой не приемаше, че расата има нещо общо с цялата тая работа, защото всички се перчеха, че били кафеникави. Преселниците, дошли откъде ли не по планетата, надмогнаха предразсъдъците и също се чувстваха равни, та след някое и друго поколение дори китайците не можеха да твърдят, че са чисти азиатци. Единствено старата олигархия, водеща потеклото си от времената преди извоюването на независимостта, се отличаваше по физически тип и по цвят на кожата, но дори помежду си хората, които се числяха към нея, никога не отваряха дума за това — би било непростима нетактичност в обществото, привидно гордеещо се със смесената си кръв. Въпреки историята на своята колонизация, въпреки диктаторите и тираните това беше обетована земя, земята на свободата, както казваше Риад Халаби.

— Тук парите, красотата или талантът отварят всички врати — обясни ми Мими.

— Лишена съм от първите две, но мисля, че влечението ми да разказвам истории е истински дар Божи…

Всъщност не бях сигурна, че това може да има някакво практическо приложение — дотогава ми беше служило единствено за да придавам малко цвят на живота и да забягвам в други светове, когато действителността ставаше непоносима за мен. Да се разказват приказки, ми се струваше занаят, вече отживял времето си и молепсан от постиженията на радиото, телевизията и киното. Мислех си, че всичко, предавано по ефира или прожектирано на екран, е достоверно, докато моите разкази бяха почти винаги купчина лъжи, които и аз самата не знаех откъде изваждам.

— Щом това ти харесва, не ти трябва да се залавяш с друга работа.

— Никой не плаща, за да слуша приказки, Мими, а аз трябва да си изкарвам хляба.

— Може пък да намериш някой, който ще бъде готов да плаща. Не ти е опрял ножът о кокала. Докато си с мен, нищо няма да ти липсва.

— Не искам да съм ти в тежест. Риад Халаби ми казваше, че свободата започва с икономическата независимост.

— Скоро ще проумееш, че тежестта съм аз. Нужна си ми далеч повече, отколкото аз на теб, аз съм много самотна жена.

Останах при нея тази нощ, следващата и по-следващата, и така — няколко години, през които изтръгнах от гърдите си невъзможната любов към Риад Халаби, довърших превръщането си в жена и се научих да управлявам кораба на съществуването си, вярно, невинаги по най-елегантния начин, но следва да се има предвид, че ми се падна да плавам в бурни води.

Толкова пъти ми бяха втълпявали, че да се родиш жена е нещастие, та изпитах известна трудност да проумея усилието на Мелесио да се превърне в същество от моя пол. Не виждах никакво преимущество, но той горещо желаеше да бъде жена и беше готов да изтърпи за това всякакви мъки. Под ръководството на специализиран в такива метаморфози лекар той се тъпчеше с хормони, способни да превърнат слон в прелетна птичка, бе си премахнал с електрическа игла космите от лицето и почти цялото тяло, бяха му направили силиконови гърди и ханш и си бе инжектирал парафин където бе сметнал за нужно. Резултатът беше смущаващ, меко казано. Гола, тя е амазонка с пищен бюст и кожа на дете, а коремът й завършва с твърде атрофирани, но все пак забележими мъжки атрибути.

— Операция ми трябва. Госпожата провери, в Лос Анджелис правели чудеса, можели да ме превърнат в истинска жена, но още били в процес на експериментиране и освен това струвало цяло състояние — рече ми Мими.

За нея сексът е най-безинтересната страна на женствеността, привличат я други неща — рокли, парфюми, платове, украшения, козметика. Изпитва удоволствие от отъркването на чорапите си, когато кръстосва крака, от едва доловимото шумолене на бельото си, от галещия допир на дългата си коса по раменете. По това време копнееше за другар, за когото да се грижи и който да я закриля и да й предложи дълготрайна обич, но беше претърпяла само несполуки. Витаеше в облаци на мъжемразство. Бъркайки я с травестит, някои установяваха близост с нея, ала тя не приемаше такива нездрави връзки, смяташе се за жена и търсеше изявени мъже, а такива не смееха да излизат с нея, дори да ги привличаше красотата й — да не би да ги набедят в хомосексуализъм. Някои се домогваха да я прелъстят и да я накарат да се влюби в тях, само и само за да разберат как изглежда гола и как прави любов — струваше им се възбудително да прегръщат това възхитително чудовище. Влезеше ли любовник в живота й, цялата къща се завърташе около него, тя се превръщаше в робиня, готова да му угажда и в най-дръзките химери, за да й се прости безспорният факт, че не е напълно жена. В тия случаи, когато се огъваше и затъваше в тресавището на подчинението, аз се опитвах да я браня от собствената й лудост, да я отрезвя, да я накарам да се отърси от тази опасна страст. „Ти ревнуваш, остави ме на мира“, ядосваше се Мими. Почти винаги избраникът се оказваше навирил нос мускулест самец, които я използваше някоя и друга седмица, нарушаваше равновесието в дома, оставяше във въздуха дири от присъствието си и причиняваше такава бъркотия, та аз изпадах в отвратително настроение и често заплашвах, че ще се преместя да живея другаде. Но в крайна сметка най-здравото у Мими се разбунтуваше, тя успяваше да се освести и изгонваше своя мъчител. Понякога скъсваха с бурна сцена, друг път, като задоволеше любопитството си, на самия него му втръсваше и си отиваше и тогава тя лягаше болна от яд. За известно време, до следващото й влюбване, двете отново заживявахме нормално всекидневие. Аз следях за хормоните, приспивателните и витамините на Мими, а тя се грижеше за образованието ми — уроци по английски, курсове за правоуправление на кола, книги. Тя запомняше чутите по улицата истории и ми ги носеше като подарък. Страданието, унижението, страхът и болестта я бяха белязали дълбоко и бяха направили на пух и прах илюзията й за кристалния свят, в който едно време й се е искало да живее. Вече не беше наивница, макар да се преструваше, че е — това беше едно от нейните оръжия за съблазняване. Но никоя болка, никоя грубост и насилие не бяха успели да разрушат най-съкровеното й „аз“.

И на мене май не ми вървеше твърде в любовта, макар че мъже наоколо не ми липсваха. От време на време се поддавах на някое всепоглъщащо ме увлечение, което ме разтърсваше до кости. В тези случаи не чаках другият да направи първата крачка, сама вземах инициативата и се опитвах да претворя във всяка прегръдка онова щастие, което бях изпитала с Риад Халаби, ала не постигнах добри резултати. Неколцина избягаха, може би поизплашени от дързостта ми, и после ме чернеха в разговорите си с приятели. Чувствах се свободна и бях сигурна, че не мога да забременея.

— Трябва да отидеш на лекар — настояваше Мими.

— Не се безпокой, здрава съм. Всичко ще се оправи, когато престана да сънувам Сулема.

Мими колекционираше порцеланови кутийки, плюшени животни, кукли, както и възглавнички, които сама бродираше в свободното си време. Кухнята й приличаше на витрина на магазин за електрически домакински уреди и тя ги използуваше всичките — обичаше да готви, макар че беше вегетарианка и ядеше колкото заек. Смяташе месото за смъртна отрова — едно от многобройните поучения на Махариши, чиято снимка висеше на челно място в гостната и чиято философия й беше пътеводна звезда в живота. Махариши — това беше усмихнат дядо с воднисти очи, мъдрец, получил Божие просветление чрез математиката. Неговите изчисления го били довели до извода, че Вселената и още повече творенията й се управляват от силата на числата — това били принципите на космогонно познание от Питагор до наши дни. Той първи поставил науката за цифрите в служба на футурологията. Веднъж бил поканен от правителството за консултации по държавни въпроси и Мими била сред множеството, което го посрещнало на летището. Преди той да изчезне в официалната лимузина, тя успяла да докосне крайчеца на туниката му.

— Мъжът и жената, без разлика в случая, са модели на Вселената в умален мащаб, затова всичко, ставащо в звезден план, е съпътствано от изяви на човешко равнище и всеки човек е свързан с определен планетарен ред според основната конфигурация, относима към него от деня, когато за първи път е поел въздух в дробовете си, разбираш ли, Ева? — издекламира Мими на един дъх.

— Напълно — уверих я аз и оттогава нататък никога не сме се карали — когато всичко останало засече, общуваме помежду си на езика на небесните светила.

[1] Известният лозунг „Но пасаран!“ на испанските антифашисти по време на Гражданската война в Испания (1936–1939). — Б.пр. ↑

IX

Дъщерите на Бюргел и Руперт забременяха по едно и също време, изтърпяха заедно неразположенията, присъщи на бременността, наляха се като две ренесансови нимфи и родиха първородните си синове само с няколко дни разлика. Дядото и бабата въздъхнаха дълбоко и с облекчение, защото бебетата се родиха без видими недъзи, и отпразнуваха събитието с пищно и разточително двойно кръщене, за което похарчиха значителна част от спестяванията си. Майките не можаха да припишат бащинството на децата на Ролф Карле, както може би им се искаше тайно, защото новородените миришеха на восък и защото повече от година те не бяха имали удоволствието да палуват с него — не поради липса на благоразположение от двете страни, а защото съпрузите се оказаха доста по-отракани, отколкото те си бяха представяли, и не им оставяха много възможности да се срещат насаме с него. При всяко едно от редките гостувания на Ролф в Колонията вуйна му, вуйчо му и двете яки булки го глезеха на провала, а фабрикантите на свещи го отрупваха с шумни изрази на внимание, но не го изпускаха из поглед, така че еротичните акробации бяха загърбени по форсмажорни причини. Все пак сегиз-тогиз тримата братовчеди успяваха да се измъкнат я до боровата гора, я до някоя празна стая в пансиона и там дълго се смееха заедно, като си спомняха за доброто старо време.

С годините двете жени родиха и други деца, ролята на съпруги започна да им приляга повече, но не загубиха онази си свежест, която плени Ролф Карле при първата им среща. По-голямата си беше все такава весела и палава, речникът й беше като на морски разбойник и можеше да изпие пет халби бира, без изобщо да й проличи. Не угасна деликатното кокетство на по-малката, което я правеше толкова прелъстителна, въпреки че вече я нямаше девическата й плодова красота. И двете запазиха мириса си на канела, карамфил, ванилия и лимон, който запалваше огън в душата на Ролф, щом само изплуваше в паметта му. Понякога, на хиляди километри разстояние, от този мирис той се будеше посред нощ с предчувствието, че и те го сънуват.

Бюргел и Руперт поостаряха. Продължиха да отглеждат кучета и да стряскат храносмилането на туристите с изключителните си кулинарни рецепти, да се карат за дреболии и да се обичат радушно. Дългогодишното съжителство изличи различията помежду им и с течение на времето двамата се уеднаквиха телом и духом и заприличаха на близнаци. За забава на внуците тя понякога си залепяше с нишесте огромни мустаци от вълна и се обличаше в дрехите на мъжа си, а той си слагаше натъпкан с парцали сутиен и една от полите на жена си и така създаваха весела неразбория сред децата. Правилникът относно режима в пансиона се охлаби и много любовни двойки пътуваха до Колонията, за да прекарат една нощ в тази къща, защото вуйчото и вуйната знаеха, че любовта помага за запазването на дървото. Е, на техните години вече го нямаше предишния плам у двамата, въпреки че унищожаваха огромни порции възбудителна яхния. Те посрещаха влюбените приветливо, не ги разпитваха за семейното им положение, даваха им най-хубавите стаи и им поднасяха обилни и вкусни закуски. Бяха им дори благодарни, защото тия забранени яздитни упражнения допринасяха за доброто състояние на мебелите.

По това време политическото положение се стабилизира, след като правителството потуши един опит за преврат и успя да обуздае хроническата склонност на някои военни към метежничество. Нефтът продължаваше да блика от земята като безкраен поток от богатство, приспиваше съвестите и отлагаше всички проблеми за едно несигурно утре.

Междувременно Ролф Карле беше станал странстваща знаменитост. Засне няколко документални филма, които му създадоха име и зад граница. Беше кръстосвал всички континенти и вече говореше четири езика. Господин Аравена, издигнат за директор на Националната телевизионна компания след падането на диктатурата, го изпращаше да търси новините направо от първоизточниците, защото държеше предаванията да са раздвижени и смели. Смяташе го за най-добрия документалист в своя екип и вътрешно Ролф беше съгласен с него. „Съобщенията на осведомителните агенции изопачават истината, момко, за предпочитане е да вникваш във фактите със собствените си очи“, казваше Аравена. И Карле снимаше катастрофи, войни, отвличания, процеси, коронации на крале, срещи на високопоставени ръководители и други събития, та не се застояваше дълго в страната. В някои моменти, когато газеше, затънал до коленете, в тресавище във Виетнам или киснеше дни наред в окоп в пустинята, почти припаднал от жажда, с камера на рамото и със смъртта зад гърба, споменът за Колонията му връщаше усмивката. За него това излязло сякаш от приказките село, покатерено върху една забутана планина в Америка, беше сигурно убежище, където духът му винаги можеше да намери покой. Връщаше се там, когато почувстваше, че изнемогва под бремето на ужасите на света, излягаше се под дърветата да гледа небето, въргаляше се по земята с децата на братовчедките си и с кучетата, сядаше вечер в кухнята да гледа как вуйна му разбърква тенджерите, а вуйчо му сглобява механизмите на някой часовник. Там даваше воля на тщеславието си, като смайваше семейството със своите приключения. Единствено пред тях си позволяваше да се поизсилва, но го правеше непреднамерено и знаеше, че предварително му е простено. Естеството на работата му беше попречило да си създаде семейство, за което вуйна му Бюргел му натякваше все по-настойчиво. Вече не се влюбваше така лесно, както на двайсет години, и започваше да се примирява с мисълта за самотата, убеден, че ще му е много трудно да намери идеалната жена, макар че никога не се запита дали би могъл да отговори на изискванията, които би предявило към него това съвършено същество, ако случайно му се изпречи на пътя. Преживя някоя и друга любов, но всичките завършиха с провал, имаше няколко верни приятелки в различни градове — те го посрещаха много радушно, ако се случеше да мине оттам — и достатъчно завоевания, за да подхранва самолюбието си, но вече не го вълнуваха мимолетни връзки и още от първата целувка започваше да се разделя. Беше станал жилест мъж, с опъната кожа и мускули, със зорки очи, оградени от тънки бръчици, загорял и луничав. Преживяванията му на предната линия на толкова наситени с насилие събития не успяха да го огрубят вътрешно, още беше уязвим за вълненията от юношеските си години, още поддаваше пред нежността и от време на време го преследваха същите кошмари, вярно, примесени с отделни сладостни сънища, в които шестваха розови бедра и миловидни кутренца. Беше упорит, неспокоен, неуморим. Усмихваше се често, и то така искрено, че печелеше приятели навсякъде. Когато заставаше зад камерата, забравяше за себе си, погълнат единствено от стремежа да улови картината, и за това беше готов да се изложи на всякакъв риск.

Един септемврийски следобед срещнах на един ъгъл Уберто Наранхо. Той се навърташе там и наблюдаваше отдалеч фабриката за военни униформи. Беше слязъл в столицата, за да набави оръжие и ботуши — какво може да прави човек без ботуши в планината — и между другото да убеди своите ръководители, че е необходимо да се промени стратегията, защото момчетата му оредяват под ударите на армията. Беше с обръсната брада, подстриган късо, с костюм, и държеше в ръка делнично куфарче. По нищо не приличаше на онзи брадат мъж с черна барета, който гледаше предизвикателно минувачите от полепените по стените обяви, че се дава награда за залавянето му. Най-елементарното благоразумие повеляваше, ако право пред него се изпречи дори собствената му майка, той да продължи пътя си, все едно че не я е видял. Аз обаче изникнах изневиделица, а и може би точно в този момент защитните му реакции бяха нещо притъпени. Каза, че ме видял да пресичам улицата и веднага ме познал по очите, макар вече да не било останало почти нищо от хлапачката, която той оставил преди няколко години у Госпожата, за да се грижат за нея като за негова родна сестра. Но преди да ми каже всичко това, протегна ръка и ме хвана за лакътя. Обърнах се стресната и той промълви името ми. Опитах да се сетя къде го бях виждала преди, но този мъж с чиновнически вид, въпреки загорялата си от слънцето и вятъра кожа, по нищо не приличаше на юношата със зализан с брилянтин перчем и ботуши с висок ток и със сребърни нитове, който беше героят на моето детство и на първите ми любовни фантазии. Тогава той допусна втората си грешка.

— Аз съм Уберто Наранхо…

Протегнах му ръка, защото не ми дойде наум как другояче да го поздравя, и двамата се изчервихме. Останахме на ъгъла, удивено загледани един в друг, имаше да си разказваме неща от седем години, че и повече, но не знаехме откъде да започнем. Усетих как по коленете ми се разлива топлина и омекват, а сърцето ми ще се пръсне, забравената през дългата раздяла страст изведнъж ме връхлетя отново, казах си, че съм го обичала без прекъсване, и за трийсет секунди пак се влюбих. Уберто Наранхо отдавна не беше имал жена. По-късно научих, че тази липса на обич и на секс е за него най-трудно поносимото нещо в планината. При всяко слизане в града хуквал в първия срещнат публичен дом и за няколко мига, винаги прекалено кратки, потъвал в пропастта на чувствената забрава — припряна, яростна и накрая унило тъжна, която едва-едва облекчавала натрупания глад, без всъщност да го ощастливи ни най-малко. Когато можел да си позволи да помисли за себе си — рядък разкош, — го обземало мъчително желание да държи в прегръдките си момиче, което да е само негово, да го притежава напълно, то да го чака, да го желае и да му бъде вярно. И като престъпи всички правила, които сам налагаше на своите бойци, той ме покани да изпием по едно кафе.

Тоя ден аз се прибрах у дома много късно, зареяна в някакво състояние на унес.

— Какво ти е? Никога не са ти били толкова светли очите — каза Мими, която ме познаваше както себе си и можеше да отгатва мъките и радостите ми дори от разстояние.

— Влюбена съм.

— Пак ли?

— Сега е сериозно. Чаках този мъж от години.

— Аха, среща на две сродни души значи. Кой е той?

— Не мога да ти кажа — тайна.

— Как така не можеш да ми кажеш! — сърдито ме сграбчи тя за раменете. — Едва си се запознала с него, и той вече застана помежду ни, така ли?

— Добре де, не се сърди. Той е Уберто Наранхо, но никога не бива да споменаваш името му.

— Уберто Наранхо ли? Онзи от улица Република? Че какво толкова тайнствено има?

— Не зная. Каза ми, че ако се разприказвам, мога да го погубя.

— Винаги съм знаела, че този тип няма да свърши добре! Аз Уберто Наранхо го познавам от времето, когато беше ей такова момченце, проучвала съм му линиите на ръката и съм му гледала на карти. Не е за тебе. Послушай ме, този човек е роден за разбойник или за магнат, трябва да е забъркан в контрабанда, в търговия с марихуана или в някоя друга мръсна каша.

— Не ти разрешавам да говориш така за него!

По онова време живеехме в къща недалеч от Клуба на вилната зона — най-елегантната част на града, където бяхме намерили под наем малко старо жилище, достъпно за бюджета ни. Мими бе добила известност, за каквато никога не беше и мечтала, и стана толкова красива, че не изглеждаше да е от човешка плът. Със същата сила на волята, с която се бе заела да промени мъжката си природа, сега се бе посветила на задачата да се изтънчи и да стане актриса. Изостави всички чудачества, които биха могли да се изтълкуват като пошлост, започна да диктува модата със своите костюми от реномирана марка и със своя грим от светлини и сенки, прочисти и оглади речника си, като запази някои ругатни само за извънредни обстоятелства, две години учи сценичност в една театрална школа и обноски в един институт, специализиран в обучение на момичета, готвещи се да участват в конкурси за красота. Там се научи, като се качва в лека кола, да кръстосва крака, да отхапва листа от ангинария, без да й се разваля очертаната с червило линия на устата, и да слиза по стълбища с влачеща се отзад невидима хермелинова стола. Не криеше, че си е променила пола, но и не говореше за това. Търсещият сензации печат експлоатираше този ореол от загадъчност и наливаше масло в огъня на скандала и одумките. Но, така или иначе, положението й претърпя драматичен обрат. Като вървеше по улицата, хората се обръщаха да я гледат, ученичките я обсаждаха, за да й искат автограф, получи договори за участие в телевизионни новели и театрални постановки, където показа такава актьорска дарба, каквато не бе виждана в страната от 1917 година, когато Благодетеля докара от Париж Сара Бернар, вече на преклонна възраст, но все още великолепна, въпреки че пазеше равновесие само на един крак. Появата на Мими на сцената гарантираше пълен салон, защото хората биеха път чак от провинцията, за да видят това митологично същество, за което се разправяше, че имало гърди на жена и член на мъж. Канеха я на модни ревюта, в журито на конкурси за красота, на благотворителни празненства. Влезе триумфално сред висшето общество на Карнавалния бал, когато най-старите фамилии в страната й засвидетелстваха своето покровителство, като я приеха в салоните на Клуба на вилната зона. Тази нощ Мими смая присъстващите, представяйки се облечена като мъж. Тя бе разкошно костюмирана като тайландски цар, беше отрупана с фалшиви изумруди и водеше под ръка мене, нагиздена като царица. Някои си спомняха, че са й ръкопляскали преди години в едно долнопробно кабаре на содомити, но вместо да подронва престижа й, това само разпалваше любопитството. Мими знаеше, че никога няма да бъде приета като равноправен член на тази върхушка, която я търсеше за момента, и че е просто екзотичен шут за украса на нейните празненства, но се ласкаеше да има достъп до тази среда, и за да се оправдае, уверяваше, че е полезно за артистичната й кариера. „Тук най-важното е да имаш добри връзки“, казваше ми тя, когато я вземах на подбив заради тези й домогвания.

Успехът на Мими ни осигури икономическо благоденствие. Сега живеехме срещу парк, където бавачките разхождаха децата на господарите си, а шофьорите извеждаха породистите кучета да пикаят. Преди да се преместим, тя подари на съседките на улица Република сбирките си от плюшени животни и бродирани възглавнички и опакова в големи кутии фигурите от студен порцелан, които бе направила със собствените си ръце. Беше ми хрумнала злополучната идея да я науча на този занаят и тя за дълго посвети свободното си време да моделира различни безвкусици. Нае специалист да декорира новото й жилище и човекът едва не получи удар, като видя творенията от Универсална материя. Помоли я най-настойчиво да ги държи на място, където няма да загрозяват неговия вътрешноархитектурен дизайн, и Мими му обеща, защото той беше много приятен човек на зряла възраст, с прошарени коси и черни очи. Между тях двамата се зароди толкова искрена дружба, та тя се убеди, че най-сетне е намерила съответстващия си по зодиакален знак партньор. „Астрологията не греши, Ева, в звездната ми карта пише, че ще изживея голяма любов през втората половина на жизнения си път…“

Декораторът беше чест наш гост и под негово въздействие начинът ни на живот се промени окончателно. В негово обкръжение ние влязохме в досег с непознати дотогава прояви на изтънченост, научихме се да подбираме вината — по-рано мислехме, че вечер се пие червено, а денем бяло, да ценим изкуството, да се интересуваме от новините за онова, което става по света. Неделите посвещавахме на художествени галерии, музеи, театри, кина. С него отидох за първи път на концерт и останах толкова поразена, че три денонощия не мигнах, защото музиката продължи да звучи в мене, а когато успях да заспя, сънувах, че съм струнен инструмент от светло дърво, със седефени инкрустации и ключове от слонова кост. Дълго след това не пропусках концерт на оркестъра, сядах в една ложа на втори балкон и когато диригентът вдигаше палката си и залата се изпълваше със звуци, от силното изживяване не издържах и сълзите ми закапваха. Този човек аранжира апартамента в бяло, с модерни мебели и с някой друг старинен детайл. Стана дом, толкова различен от всичко, което бяхме виждали, че цели седмици се въртяхме из стаите като замаяни и се страхувахме да преместим този или онзи предмет — да не би после да не си спомним точното му място — или да седнем на ориенталска отоманка — да не би да й смачкаме завинаги въздишката. Но, как го ни увери той още от самото начало, човек лесно се нагажда към хубавото, та в крайна сметка свикнахме и дори взехме да се присмиваме на някои свои простащини от миналото. Един ден този очарователен човек съобщи, че заминава за Ню Йорк, където го било наело някакво списание, събра си багажа и се сбогува с нас с неподправена тъга. Мими беше безутешна.

— Успокой се, Мими. Щом си отиде, значи не е бил мъжът на съдбата ти. Истинският ще се появи скоро — казах й аз и неопровержимата логика на този довод я поразтуши.

С времето съвършената хармония на уредбата претърпя промени, но атмосферата в дома стана по-уютна. Първо дойде морският пейзаж. Разказах на Мими какво означаваше за мен картината в къщата на старата мома и на брат й и тя реши, че причината за моето прехласване има генетичен произход — вероятно идва от някой мой прародител мореплавател, предал ми в кръвта непреодолима носталгия по морето. Тъй като това се връзваше с легендата за дядото холандец, двете се разтърсихме по антиквари и аукциони, докато попаднахме на картина с маслени бои — скали, вълни, чайки и облаци, купихме я, без да се двоумим, и я закачихме на почетно място, с което развалихме с един замах ефекта от японските гравюри, подбрани толкова старателно от нашия приятел. После си накупих малко по малко цяло потекло и го накачих по стената — старинни, избелели от времето дагеротипи: посланик, целият отрупан с ордени и медали, пътешественик природоизпитател с големи мустаци и с двуцевка, дядо с дървено сабо и керамична лула, горделиво загледан в бъдещето. Когато ми се насъбра цял род от сой, се захванахме да търсим образа на Консуело. Аз все не харесвах нито един, но след дълго митарство най-сетне попаднахме на нежна, усмихната девойка, цялата в дантели, над главата й — слънчобран, а тя самата — в градина от увивни рози. Беше достатъчно красива, за да въплъти майка ми. В детството си бях виждала Консуело само по престилка и платненки, затънала в най-долна домакинска работа, но винаги бях живяла със съзнанието, че тайно тя е била като прелестната дама със слънчобрана, защото се превръщаше в такава, когато двете бяхме сами в слугинската стая, и такава искам да я запазя в спомените си.

В тия години се опитах да наваксам изгубеното време. Карах гимназиалния курс в едно вечерно училище, за да се сдобия с диплома, която после не ми послужи за нищо, но тогава ми се струваше крайно необходима. Работех денем като секретарка във фабриката за военни униформи, а нощем изпълвах тетрадките си с приказки.

Мими ме беше помолила да зарежа тая долнопробна работа и да се посветя изцяло на писането. Откакто видя пред една книжарница опашка от хора, чакащи реда си, та един мустакат колумбийски писател на триумфална обиколка да им даде автограф на своите книги[1], тя ме засипваше с тетрадки, писалки и речници. „Това е добра професия, Ева, няма да се налага да ставаш рано и никой няма да те командва…“ Мечтаеше да ме види, че съм се посветила на литературата, но аз трябваше да се издържам, а писането беше прекалено хлъзгав път към тази цел.

Скоро след като напуснах Агуа Санта и се настаних в столицата, аз потърсих следите на Кръстница — последния път, когато я навестих, я оставих болна. Живееше в една стаичка в старата част на града, бяха й я отстъпили добри хора, които я бяха прибрали от жал. Не притежаваше почти нищо, като изключим балсамираната пума, оцеляла по чудо въпреки времето и тревогите на немотията, и светците й — по-добре е човек да си има домашен олтар, така харчи само за свещи, но не и за свещеници, както казваше тя. Беше загубила няколко зъба, между тях и златния, продаден от необходимост, а от пищните й телеса оставаше само споменът. Ала беше запазила вкуса си към чистотата и още се къпеше всяка вечер с кана. Беше съвсем зле с разсъдъка, та проумях, че е невъзможно да я избавя от личния й лабиринт, в който се беше залутала, и реших, че ще е най-добре просто да я навестявам по-често, за да й давам витамини, да й почиствам стаята и да й нося лакомства и розова вода, та тя да се парфюмира с нея както преди. Опитах се да я настаня в санаториум, но никой не й обърна внимание, казаха, че не е тежко болна и че си имали по-належащи случаи, нейният не бил за болнично лечение. Една сутрин семейството, което я беше приютило, ми се обади разтревожено — Кръстница била получила пристъп на меланхолия, не преставала да плаче от дванайсет дни.

— Да отидем да я видим, аз ще те придружа — рече Мими.

Стигнахме точно в момента, когато Кръстница, след като съпротивата й срещу меланхолията се беше изчерпала, си прерязваше врата с голям нож. Успяхме да чуем от улицата вика, който събра цялата махала, втурнахме се в къщата и я заварихме там в локва кръв, която нарастваше като езеро между лапите на балсамираната пума, но беше жива и ни гледаше парализирана от удивление. Беше си прерязала мускулите на челюстите, бузите й се бяха сгърчили и на лицето й беше изписана ужасяваща беззъба усмивка. Краката ми се подгънаха и трябваше да се опра на стената, за да не се свлека, но Мими коленичи до нея, притисна краищата на раната с дългите си нокти на мандарин и така спря струята, с която й изтичаше животът, докато дойде линейка. Аз само треперех, ала Мими не махна ноктите си оттам през цялото време, докато пътувахме с колата. Мими е удивителна жена. Лекарите в болницата вкараха Кръстница в операционната, зашиха я като чорап и по чудо я спасиха.

Като отидох да прибера нещата й в стаята, където живееше, намерих в една торбичка плитката на майка ми, червена и лъскава като кожата на змията сурукуку. Беше престояла там забравена през всичките тия години и така се беше спасила да не я превърнат в перука. Взех си я заедно с пумата. Опитът за самоубийство помогна поне за едно — погрижиха се за болната и щом я изписаха от отделението за спешни случаи, бе настанена в дома за душевноболни. След месец ни разрешиха да й отидем на свиждане.

— Тук е по-лошо, отколкото в затвора „Санта Мария“ — заяви Мими. — Ще я измъкнем оттук.

Вързана с въже за циментов дирек насред двора, заедно с други луди жени, Кръстница вече не плачеше, стоеше си мълчалива и неподвижна, с огромния шев на шията. Помоли да й върнат светците, защото без тях била загубена, дяволите я мъчели, за да й отнемат детето, урода с две глави. Мими се опита да я излекува с позитивна сила, по указанията от наръчника на Махариши, но болната се оказа неподатлива към езотеричните терапии. По това време се зароди фиксидеята й да види папата, за да го помоли да й опрости греховете, и за да я успокоя, аз обещах да я заведа в Рим, без изобщо да ми мине през ум, че един ден ще доживеем да видим как светият отец лично раздава наляво и надясно благословии из тропика.

Извадихме я от приюта, изкъпахме я, оправихме й няколкото все още запазили се по главата кичура, облякохме я с нови дрехи и я прехвърлихме с всичките й светци в частна клиника, разположена на морския бряг, сред палми, водопади и големи клетки с папагали. Заведението беше за богаташи, но я приеха въпреки вида й, защото Мими беше приятелка с директора, психиатър аржентинец. Там я настаниха в боядисана в розово стая, с изглед към морето и със специално подбрана музика. Беше скъпо, но си струваше усилието — за първи път, откакто я помнех, Кръстница изглеждаше доволна. Първата месечна вноска плати Мими, но това си беше мое задължение. Започнах да работя във фабриката.

— Не си за тая работа. Трябва да учиш за писателка — настояваше Мими.

— Това никъде не се учи.

Уберто Наранхо и този път се появи изневиделица в моя живот, и пак така изчезна след няколко часа, без да обясни защо, само ми остави следа от джунгла, кал и барут. Започнах да живея, за да го чакам, и в това дълго търпение си представих много пъти следобеда на първата прегръдка, когато изпихме почти мълчаливо по едно кафе, гледайки се с пламенна решителност, отидохме хванати за ръка в един хотел, отърколихме се заедно в леглото и той ми призна, че никога не ме е обичал като сестра и че през всичките тези години не е преставал да мисли за мен.

— Целуни ме, не трябва да обичам никого, но и не мога да те оставя, целуни ме пак — промълви той, прегърна ме и после застина с каменни очи, плувнал в пот, разтреперан.

— Къде живееш? Как ще знам кога ще мога да те виждам?

— Не ме търси, ще се връщам, когато мога. — И пак ме притисна като полудял, припряно и непохватно.

Известно време не ми се обаждаше и Мими отсъди, че така ми се пада, като съм поддала още при първата ни среща, „трябва да ги караш да ти се молят, колко пъти съм ти казвала, мъжете само гледат как да легнат по-скоро с нас и щом го постигнат, ни зарязват, сега той те мисли за лесна, можеш да пуснеш и корени от чакане, няма да се върне“. Но Уберто Наранхо се появи отново, пресрещна ме на улицата и пак отидохме в хотела и се любихме както първия път. Оттогава заживях с предчувствието, че винаги ще се връща, макар че при всяка среща ми даваше да разбера, че е последна. Той влезе в съществуването ми облъхнат с тайнственост, носещ със себе си нещо героично и страшно. Разпали въображението ми и мисля, че заради това се примирих да го обичам при толкова несигурни обстоятелства.

— Нищо не знаеш за него. Навярно е женен и е баща на половин дузина дечурлига — сумтеше Мими.

— Мозъкът ти се е развинтил от сериалите по телевизията. Не всички мъже са като злодея от последната теленовела.

— Знам аз какво приказвам. Мене ме възпитаваха за мъж, ходих на училище за момчета, участвах в игрите им, опитвах се да се мъкна с тях по стадиона и по баровете. Имам много повече познания по тази тема, отколкото ти. Не знам как е другаде по света, но тук не бива да се доверяваш никому.

Посещенията на Уберто Наранхо не следваха никакъв предварително определим график, отсъствията му можеха да се проточват няколко седмици или няколко месеца. Не ми се обаждаше, не ми пишеше, не ми изпращаше бележки и изведнъж, когато най-малко очаквах, ме пресрещаше на улицата, сякаш знаеше всичките ми крачки, и се криеше в сянката. Винаги изглеждаше различен човек — понякога с мустаци, друг път с брада или с нова прическа, сякаш се дегизираше. Това ме плашеше, но ме и привличаше — имах чувството, че обичам няколко мъже едновременно. Мечтаех да си имаме наше си място, само за двама ни, исках да му готвя, да го пера, да спя с него всяка нощ, да се разхождаме по улиците, където ни скимне, хванати за ръка като съпрузи. Знаех, че той е гладен за любов, за нежност, за справедливост, за радост, за всичко. Притискаше ме силно, сякаш искаше да утоли вековна жажда, мълвеше името ми и изведнъж очите му се насълзяваха. Говорехме за миналото, за срещите ни, когато бяхме деца, но никога не приказвахме за настоящето или за бъдещето. Понякога не успявахме да прекараме заедно и един час, той сякаш бягаше от нещо или от някого, прегръщаше ме горестно и изчезваше като стрела. Когато не бързаше, аз го галех предано, изучавах цялото му тяло, броях дребните му белези от рани, установявах, че е отслабнал, че ръцете му са по-мазолести, а кожата му — по-суха, „какво имаш тук, прилича на развредена рана“, „нищо ми няма, ела“. При всяка раздяла в устата ми оставаше горчив вкус, смесица от страст, яд и нещо подобно на съжаление. За да не го притеснявам, понякога се преструвах, че достигам до върха на насладата с него, а всъщност далеч не беше така. Толкова силна нужда изпитвах да го задържа и да го накарам да се влюби, че реших да се вслушам в съветите на Мими и не приложих никой от номерата, научени от образователните книги на Госпожата, не му показах мъдрите ласки на Риад Халаби, не му говорих за бляновете си и не го насочих към точните струни, които Риад бе докоснал, защото предчувствах, че ще ме подхване с въпроси — къде, с кого, кога си правила това. Въпреки всичките хвалби, че бил голям женкар, които чух толкова пъти от него едно време, когато беше юноша, или може би именно защото беше наистина такъв, с мен не се изсилваше, „аз тебе те уважавам — казваше ми, — ти не си като другите“, „като кои“, питах аз и той се усмихваше иронично и от разстояние. От благоразумие не му споменах за девическата си страст към Камал, за безполезната си любов към Риад и за мимолетните си любовни срещи с други мъже. Когато ме попита защо не съм девствена, му отвърнах „какво ти влиза в работа моята девственост, да не би ти да можеш да ми предложиш своята“. Уберто обаче реагира толкова остро, че предпочетох да премълча чудната си нощ с Риад Халаби и измислих, че са ме изнасилили полицаите в Агуа Санта, когато ме арестуваха във връзка със смъртта на Сулема. Подхванахме нелепа разправия и накрая той ми се извини, „аз съм глупак, прощавай, ти не си виновна, Ева, тия негодници ще ми платят, кълна се, ще си платят“.

— Когато имаме възможност да се виждаме на спокойствие, нещата ще вървят далеч по-добре — поддържах аз в разговорите си с Мими.

— Ако той не те прави щастлива сега, никога няма да те направи. Не разбирам защо продължаваш да ходиш с него, той е много особен човек.

Връзката с Уберто Наранхо за дълго наруши нормалния ми ритъм на живот, гнетеше ме отчаяние, копнежът да го покоря и да го задържа до себе си не ми даваше мира. Спях зле, присънваха ми се страшни кошмари, бях оглупяла, не можех да се съсредоточа в работата си или в моите приказки, търсех облекчение и като не го намирах другаде, посягах тайно към успокоителните в аптечката. Но с течение на времето призракът на Уберто Наранхо в крайна сметка се сви, стана по-малко вездесъщ, смали се до по-удобна величина и тогава успях да си осмисля живота и с други неща, а не само с желанието да го притежавам. Продължих да чакам срещите си с него, защото го обичах и се чувствах героиня на трагедия, а и на роман, но успях да заживея по-улегнало и поднових писането нощем. Спомних си, че когато се влюбих в Камал, взех решение да не се поддавам повече на ревност, за да не трябва да изпитвам отново нейното непоносимо парене, и сега се вкопчих в това решение с дяволско упорство. Не си позволих да допускам, че по време на тези раздели той търси други жени, нито да мисля, че е пройдоха, както казваше Мими. Предпочитах да си представям, че съществува по-висше основание за поведението му, някакво приключенско измерение, до което аз нямах достъп, в мъжки свят, управляван от неумолими закони. Уберто Наранхо се беше посветил на дело, което за него сигурно беше по-важно от нашата любов. Наложих си да го разбера и приема. Изпитвах романтично чувство към този мъж, който ставаше все по-сух, силен и мълчалив, но престанах да си чертая планове за бъдещето, свързани с него.

В деня, когато убиха двама полицаи недалеч от фабриката, в която работех, се потвърдиха подозренията ми, че тайната на Уберто е свързана с партизанското движение. Застреляха ги с автомат от движещ се автомобил. Улицата тутакси се изпълни с хора, полицейски коли, линейки, претърсиха целия квартал. Във фабриката спряха машините, строиха работниците по дворовете, огледаха всичко от долу до горе и най-накрая ни пуснаха със заповед да се разотидем по домовете си, защото целият град бил в безредици. Закрачих към автобусната спирка и там заварих да ме чака Уберто Наранхо. Не бях го виждала почти два месеца и малко трудно го познах, защото сякаш изведнъж беше остарял. Този път не изпитах никакво удоволствие в прегръдките му, а и не се опитах да се преструвам — мислите ми бяха другаде. После, като седнахме голи на леглото върху грубите чаршафи, ме обзе чувството, че все повече се отдалечаваме един от друг, и ми дожаля и за двама ни.

— Извинявай, нещо не ми е добре. Днес беше ужасен ден, убиха двама полицаи, аз ги познавах, винаги стояха там на пост и ме поздравяваха. Единият се казваше Сократес, представи си само какво име за полицай, беше добър човек. Застреляха ги.

— Екзекутираха ги — отвърна Уберто Наранхо. — Народът ги екзекутира. Това не е убийство, трябва да назоваваш правилно нещата. Убийците са полицаите.

— Какво ти става? Само недей ми казва, че си привърженик на тероризма.

Той ме отстрани рязко, погледна ме в очите и ми обясни, че насилие упражнявал не друг, а правителството — не са ли форми на насилие безработицата, бедността, корупцията, социалната несправедливост? Държавата всячески потискала и експлоатирала масите, тия полицаи били копои на режима, защитавали интересите на класовите си врагове и екзекуцията им била законен акт, народът се борел за освобождение. Дълго не му отговорих. Изведнъж проумях отсъствията му, белезите му от рани, мълчанието му, припряността му, съдбовния му вид и страхотния магнетизъм, който се излъчваше от него, наелектризираше въздуха наоколо му и ме улавяше като ослепено насекомо.

— Защо не ми каза по-рано?

— По-добре беше да не знаеш.

— Не ми ли се доверяваш?

— Опитай се да разбереш, това е война.

— Ако знаех, тези години щяха да бъдат по-лесни за мен.

— Дори само това, че те виждам, е лудост. Помисли какво би станало, ако те заподозрат и те подложат на разпит.

— Нищо няма да кажа!

— Могат да накарат и ням да проговори. Липсваш ми, не мога без теб, но всеки път, когато идвам, се чувствам виновен, защото излагам на опасност организацията и живота на другарите си.

— Отведи ме със себе си.

— Не мога, Ева.

— Няма ли жени в планината?

— Не. Тази борба е много тежка, но ще дойдат по-добри времена и ще можем да се обичаме другояче.

— Не можеш да жертваш твоя и моя живот.

— Това не е жертва. Ние се борим, за да построим ново общество, един ден всички ще бъдем равни и свободни…

Спомних си далечния следобед, когато се запознахме — две деца, изгубени на един площад. Още тогава той се смяташе за мъж на място, способен да направлява съдбата си, но твърдеше, че аз съм в неизгодно положение, защото съм се родила жена, и трябва да приемам различни ограничения и опека. В неговите очи аз винаги щях да бъда зависимо същество. Уберто мислеше така, откакто се помнеше, изключено беше революцията да промени този му начин на мислене. Разбрах, че нашите неразбории нямат връзка с превратностите на партизанския живот. Дори мечтата му да се сбъднеше, равенството нямаше да стигне до мен. За Наранхо и други като него народът сякаш се състоеше само от мъже. Ние, жените, трябваше да подпомагаме борбата, но бяхме изключени от решенията и от властта. Неговата революция нямаше да промени особено съдбата ми, така или иначе, щеше да ми се наложи да продължа да си пробивам път със собствени сили до последния ден от живота си. Може би в този миг осъзнах, че водя война, чийто край не се вижда, така че ще е по-добре да я водя отрадно, за да не чакам цял живот възможната победа в нея, та едва тогава да започна да се чувствам добре. Заключих, че Елвира е била права — жена ли си, недей подвива опашка, а се бори, бори се винаги.

Този ден се разделихме сърдити, но Уберто Наранхо се появи отново след две седмици и аз го чаках както винаги.

[1] Очевидно става дума за Габриел Гарсия Маркес. — Б.пр. ↑

X

Подемът на партизанското движение върна Ролф Карле в страната.

— За момента край на твоя туризъм по света, момче — каза му Аравена от директорското си писалище. Беше много напълнял, боледуваше от сърце и единствените удоволствия, които все още възбуждаха сетивата му, бяха добрата трапеза, ароматът на пурите му и някой поглед скришом към апотеозните и вече недосегаеми задници на дъщерите на вуйчо Руперт при разходките му до Колонията. Физическите ограничения обаче не бяха намалили професионалното му любопитство. — Партизаните са се развилнели и вече е време някой да установи каква точно е истината. Цялата информация, която получаваме, е цензурирана. Правителството лъже, нелегалните радиостанции — също. Искам да знам колко души има в планината, с какви оръжия разполагат, кои ги подкрепят, какви са им плановете — с една дума, всичко.

— Не можете да излъчите това по телевизията.

— Трябва да знаем какво става, Ролф. Мисля, че тия хора са няколко луди глави, но пък може да си имаме под носа нова Сиера Маестра и да не я виждаме.

— Е, и ако е така, какво ще направите?

— Нищо. Нашата роля не е да променяме хода на историята, а просто да регистрираме фактите.

— Вие не мислехте така по времето на Генерала.

— Все нещо съм научил с възрастта. Хайде, върви, наблюдавай, заснеми, ако успееш, и после ще ми разкажеш всичко.

— Не е лесно. Няма да ми позволят да си пъхам носа в лагерите им.

— Именно затова искам да възложа тази работа на тебе, а не на някого другиго от екипа. Ти вече беше при тях преди няколко години, как се казваше оня тип, дето толкова те беше поразил?

— Уберто Наранхо.

— Можеш ли отново да установиш връзка с него.

— Не зная, може би вече не съществува, казват, че войската е избила мнозина, а други са дезертирали. Във всеки случай темата ми допада и ще видя какво мога да направя.

Уберто Наранхо не беше нито загинал, нито дезертирал, но вече никой не го наричаше с това име. Сега той беше команданте Рохелио. Беше преживял години война, все с ботуши на краката, все с оръжие в ръка и все с широко отворени очи, за да вижда оттатък сенките. Животът му беше низ от насилия, но имаше и мигове на радостна възбуда, върхови моменти. Всеки път, когато приемаше група нови бойци, сърцето му подскачаше в гърдите като пред среща с любимо момиче. Излизаше да ги посрещне на края на чертите на лагера и ги гледаше, още неопетнено чисти, оптимистични, строени в редица, както ги беше научил отдельонният им командир, все още с градския си вид, с пресни мехури по ръцете, без мазолите на старите бойци, с мек поглед, уморени, но усмихнати. Това бяха неговите по-малки братя, неговите синове, те идваха да се борят и от този миг той носеше отговорност за живота им, да поддържа духа им висок и да ги научи да оцеляват, да ги направи твърди като гранит, по-смели от лъвица, хитри, ловки и издръжливи, та всеки един от тях да е равен на сто войници. Радваше се, като ги виждаше там, и усещаше, че нещо го стяга в гърлото. Пъхаше ръце в джобовете си и ги поздравяваше с няколко сухи фрази, за да не издаде вълнението си.

Обичаше да сяда с другарите си край огън — в редките случаи, когато това беше възможно. Никога не се застояваха дълго на едно и също място, трябваше да опознават планината, да се движат в своя район на действие като риба във вода — така повеляваха инструкциите. Но имаше и дни на отдих, понякога пееха, играеха на карти, слушаха музика по радиото като нормални хора. От време на време му се налагаше да слиза в града, за да се свързва с ятаците си, тогава вървеше по улиците и се мъчеше да изглежда човек като всички останали, вдъхваше вече забравените миризми на топла храна, на улично движение, на смет, наблюдаваше с нови очи децата, залисаните в шетня жени, безпризорните кучета, сякаш той беше просто още един от цялото това множество, сякаш никой не го преследваше. Внезапно на някоя стена съзираше името на команданте Рохелио, написано с черни букви, и като се виждаше разпнат на обявата, се сещаше със смесено чувство на гордост и страх, че не бива да е там, че води живот, различен от този на повечето хора, че е боец.

В мнозинството си партизаните излизаха от университета, но Ролф Карле не се опита да проникне сред студентите, за да потърси начин да се добере до планината. Той често се появяваше в новините по телевизията, лицето му беше добре познато за всички. Сети се за връзката, използувана преди няколко години, когато интервюира за първи път Уберто Наранхо в самото начало на въоръжената борба, и се запъти към гостилничката на Негъра. Завари го в кухнята — посъстарен, но държелив както преди. Стиснаха си ръка, но недоверчиво. Други времена бяха настъпили, сега репресивната дейност беше поверена на специалисти, партизанското движение не беше просто идеал на младежи, осенени от надеждата да променят света, а безпощаден, жесток сблъсък. Ролф Карле мина на въпроса без много заобикалки.

— Аз нямам нищо общо с тях — отвърна Негъра.

— Не съм доносник, никога не съм бил. Не те издадох през всичките тия години, защо ми е да го извърша сега? Посъветвай се с началниците си, кажи им да ми дадат поне една възможност, най-малкото да ме оставят да им обясня какво мисля да направя…

Човекът го гледа дълго и изпитателно, проучвайки израза на лицето му до най-дребните подробности, и май си състави добро мнение за онова, което видя, защото Ролф Карле усети промяна в държанието му.

— Ще дойда да те видя утре, Негър — каза той.

Върна се на другия ден, после и на следващия, и на по-следващия, и така почти цял месец, докато най-сетне му бе уредена среща и на нея успя да изложи намеренията си. Партията сметна, че Ролф Карле може да се окаже полезен — правеше добри репортажи, изглеждаше честен човек, имаше достъп до телевизията и беше приятел на Аравена. Беше целесъобразно да се разчита на човек като него, а и нямаше да поемат прекадено голям риск, ако вземат нужните предпазни мерки около тази работа.

— Народът трябва да бъде осведомен, това ще е победа за нас, а победата привлича съюзници — казваха ръководителите на съпротивата.

— Не тревожете общественото мнение, не искам да чувам и дума за партизаните, ще ги обезличим, като не раздухваме нещата около тях. Те са извън закона и ще се отнасяме с тях като с престъпници — заповядваше от своя страна Президента на републиката.

Този път пътуването на Ролф Карле до лагера бе съвършено различно от едновремешното, когато потегли нагоре с раница на гърба като ученик във ваканция. Немалка част от разстоянието пропътува със завързани очи, возиха го в багажници на коли, където едва не се задушаваше и направо припадаше от горещина, вървя нощем през поля и ниви, без да може по нищо да разбере къде се намира, водачите му се сменяха често и отказваха да говорят с него, прекара два дни затворен в разни колиби и хамбари, разкарваха го насам-натам, като не му разрешаваха да задава въпроси. Обучена в школите за борба срещу въоръжената съпротива, войската устройваше клопки на партизаните, организираше подвижни проверовъчни пунктове по пътищата, спираше колите, претърсваше всичко. Не беше лесно да се премине през контролните й линии. В оперативните центрове, пръснати из цялата страна, бяха съсредоточени специални части. Носеше се слух, че това са и лагери, където над заловените се прилагали мъчения. Бомбардировките сееха опустошение в планините. „Винаги да ви е в ума кодексът на революционната етика — повтаряше непрестанно команданте Рохелио, — никакви своеволия да не се допускат там, през където минаваме, нищо чуждо да не се пипа, а каквото вземаме за храна, да се плаща на хората, та народът да разбере разликата между нас и войниците и да знае какъв ред ще има в освободените от революцията зони.“ Ролф Карле се убеди със собствените си очи, че недалеч от градовете, където животът си течеше предимно мирно и кротко, съществува територия, обхваната от истинска война. Тази тема обаче беше официално забранена. За борбата съобщаваха само нелегалните радиостанции, те разгласяваха известия за проведените от партизаните акции — взривен нефтопровод, нападната казарма, устроена засада на военна част.

След като пет дни го бяха разтакавали насам-натам като вързоп, той се озова на планински склон, заизкачва се нагоре, като си проправяше път с мачете сред гъсталака, гладен, изкалян и изпохапан от комари. Водачите му го оставиха на една горска поляна с нареждане да не се отделя оттам по никакъв повод, да не пали огън и да не вдига шум. Там той чака дълго в пълна самота, нарушавана единствено от крясъците на маймуните. На разсъмване, когато вече започваше да губи търпение, се появиха двама брадати и опърпани младежи с пушки в ръце.

— Добре дошъл, другарю — поздравиха го те с широка усмивка.

— Най-сетне — отвърна той пребит от умора.

Ролф Карле засне единствения пълнометражен филм, който съществува в страната за партизанското движение от онова време, преди поражението да сложи край на революционните мечти и умиротворяването да върне оцелелите към нормален живот и някои да станат чиновници, други — депутати или собственици на предприятия. Остана известно време с групата на команданте Рохелио, като нощем се придвижваше от едно място на друго през гъсталаци и пущинаци, а денем понякога си почиваше. Глад, умора, страх. Тежко, изнурително тежко се живееше в планината. Беше попадал в няколко войни, но тази борба на засади, на изненадващи атаки, чувството, че постоянно го дебнат, самотата и тишината — всичко това му се стори по-лошо. Общата численост на партизаните се променяше, те бяха организирани на малки групи, за да се придвижват по-лесно. Команданте Рохелио ги обикаляше една след друга — той отговаряше за целия фронт. Ролф присъства на обучението на новите бойци, помага да се сглобяват радиостанции и да се съоръжават резервни биваци, научи се да пълзи на лакти и да понася болката и като живя заедно с тях и ги слуша, най-сетне проумя защо тези младежи са толкова самопожертвувателни. В лагерите им се спазваше войнишка дисциплина, но за разлика от войниците те изпитваха остър недостиг от подходящи дрехи, от медикаменти, храна, покрив, превозни и съобщителни средства. Валеше седмици наред, а не можеха да запалят огън, за да се изсушат, все едно че живееха в гора, потопена в морето. Ролф имаше чувството, че върви по хлабаво въже, прехвърлено над пропаст, смъртта беше там, скрита зад близкото дърво.

— Всички изпитваме същото, не се безпокой, човек свиква — пошегува се команданте Рохелио.

Провизиите се смятаха за свещени и неприкосновени, но в отделни случаи някой не издържаше и задигаше консерва сардини. Наказанията бяха тежки не само защото храната трябваше да се разпределя по равно на оскъдни дажби, а най-вече защото трябваше да се възпитават в чувство за солидарност. Сегиз-тогиз някой се огъваше, просваше се на земята, сгърчваше се от плач и започваше да зове майка си. Тогава команданте Рохелио пристъпваше, помагаше му да се изправи и се отдалечаваше с него на място, където никой не можеше да ги види, за да го утеши и ободри доколкото успее и без много шум. Установеше ли измяна, същият този човек беше в състояние да екзекутира когото и да било от своите хора.

— Тук е в реда на нещата да те убият или да те ранят, трябва да сме подготвени за всичко. Рядкост е да си спасиш живота, а да победим ще бъде чудо — каза команданте Рохелио на Ролф.

В тези месеци Ролф почувства, че остарява, че му се изхабява тялото. Накрая не знаеше какво върши и защо, загуби чувството си за време, един час му се струваше цяла седмица, а внезапно една седмица отлиташе като насън. Трудно му беше да улови чистата информация, същината на нещата, наоколо му имаше странна тишина, тишина от думи, но в същото време тишина, заредена с предзнаменования, наситена с шумове от джунглата, с писъци и шепоти, с далечни гласове, носени от въздуха, с въздишки и жалби на лунатици. Научи се да спи на пресекулки, прав, седнал, денем, нощем, почти в несвяст от умора, но винаги нащрек, готов да подскочи при най-лекото шумолене. Ядосваше се от мръсотията, от собствената си миризма, копнееше да се потопи в чиста вода, да се насапуниса до костите, би дал какво ли не за чаша горещо кафе. В стълкновенията с войниците видя да умират разкъсани от куршумите същите хора, с които предната вечер бе пушил една и съща цигара. Навеждаше се над тях с камерата и ги заснемаше някак не на себе си, сякаш стоеше на голямо разстояние и гледаше тези тела през телескоп. „Не бива да си загубвам разсъдъка“, повтаряше си той наум, както беше правил толкова пъти преди в подобни положения. Връхлитаха го образите от детството му, денят, когато отиде да погребва мъртъвците в концентрационния лагер, и по-скорошните видения от други войни. Знаеше от собствен опит, че всичко оставя следи у него, че в паметта му всяко събитие пръсва петно, и понякога минаваше много време, преди да проумее, че даден епизод го е белязал дълбоко — все едно че споменът се беше замразил някъде и изведнъж, по някакъв асоциативен механизъм, се появяваше пред очите му с непоносима сила и отчетливост. Питаше се защо още стои там, защо не прати всичко по дяволите и не се върне в града, това би било далеч по-свястно, отколкото да остане в тоя лабиринт от кошмари. Да си отиде, да се скрие за известно време в Колонията и да остави братовчедките си да го люлеят в пари от канела, карамфил, ванилия и лимон. Но тези съмнения не успяваха да го разколебаят и той следваше партизаните навсякъде, понесъл камерата на рамо, както другите носеха оръжията си. Един следобед четири момчета донесоха команданте Рохелио на криво-ляво стъкмена носилка, завит с одеяло, треперещ като лист, обзет от гърчове. Беше го ухапал скорпион.

— Никакви лигавщини, другари, това не е болка за умирачка — изрече той. — Оставете ме, ще ми се размине от само себе си.

Ролф Карле изпитваше противоречиви чувства към този човек, все някак си се притесняваше в негово присъствие, предполагаше, че не се ползува с доверието му, и затова не разбираше защо го оставя да си върши работата, дразнеше се от неговата суровост, но и се възхищаваше от онова, което той постигаше с хората си. От града при него идваха голобради момчета и след няколко месеца той ги превръщаше в корави бойци, обръгнали на умора и болка, но съумяваше по някакъв начин да им запази юношеските идеали. Нямаше противоотрова за ухапването от скорпион, аптечката за първа помощ беше почти празна. Той остана до болния, завива го, дава му вода, ми го. На втория ден температурата спадна и команданте Рохелио му се усмихна с очи. Тогава той разбра, че въпреки всичко са приятели.

Ролф Карле не се задоволи с информацията, получена от престоя му при партизаните, липсваше му другата половина от картината. Сбогува се с команданте Рохелио без много думи, двамата знаеха правилата и би било неуместно да говорят за тях. Без да коментира с никого преживелиците си в планината, Ролф Карле проникна в оперативните центрове на армията, придружава войниците в походите им, говори с офицерите, интервюира Президента и дори получи разрешение да присъства на военните обучения. Когато приключи и с това, той притежаваше хиляди метри заснета филмова лента, стотици фотографии, часове магнетофонни записи и беше най-добре осведоменият човек в страната по тази тема.

— Мислиш ли, че партизанското движение ще успее, Ролф?

— Откровено казано, не, господин Аравена.

— В Куба успяха. Там доказаха, че може да се постигне победа над редовна армия.

— Много години минаха оттогава и янките няма да позволят нови революции. В Куба условията бяха различни, там се бореха срещу диктатура и народът ги подкрепяше. Тук има демокрация — вярно, тя страда от много недъзи, но народът се гордее с нея. Партизанското движение не се ползва със симпатията на населението и с малки изключения успя да привлече единствено студенти от университета.

— Какво мислиш за тях?

— Те са идеалисти и смелчаци.

— Искам да видя целия ти материал, Ролф — настоя Аравена.

— Ще съкратя филма, за да махна всичко, което не може да се покаже сега. Вие ми казахте веднъж, че ние не работим, за да променяме историята, а за да даваме новини.

— Още не мога да свикна с твоите изблици на педантичност, Ролф. Значи твоят филм може да промени съдбините на страната?

— Да.

— Той трябва да остане в моя архив.

— Не бива да попадне в никакъв случай в ръцете на армията — би било пагубно за хората, които са в планината. Няма да ги предам и съм убеден, че и вие бихте постъпили по същия начин.

Директорът на Националната телевизионна компания допуши пурата си в пълно мълчание. През това време той наблюдаваше ученика си през дима без никакъв сарказъм, мислеше, спомняше си годините на съпротива срещу диктатурата на Генерала, възкресяваше в паметта си тогавашните си чувства.

— Не обичаш да ти дават съвети, Ролф, но този път трябва да ме послушаш — каза той най-сетне. — Скрий филмите си, защото правителството знае, че съществуват, и ще се опита да ти ги измъкне с добро или насила. Режи, махай, запази всичко, което ти се стори необходимо, но те предупреждавам, че това е все едно да складираш нитроглицерин. Какво пък, може би след някое време ще успеем да извадим на бял свят и да излъчим този филм и, кой знае, може пък след едно десетилетие да сполучим да покажем и онова, за което сега смяташ, че би променило историята.

Ролф Карле пристигна в събота в Колонията с куфар, заключен с катинар, и го предаде на вуйчо си и вуйна си с молба да не говорят с никого за това и да го скрият, докато той си го прибере един ден. Бюргел го сложи в найлонов чувал и Руперт го пъхна под купчина дъски в дърводелната, без да прави каквито и да било коментари.

Във фабриката сирената свиреше в седем часа сутринта, вратата се отваряше и ние, двеста жени, влизахме в безпорядък и се заизнизвахме пред надзирателките, които ни преглеждаха от глава до пети като предпазна мярка срещу възможни саботажи. Там се изработваха от ботушите на войниците до лампазите на генералите, всичко се мереше и теглеше, за да не попадне в престъпни ръце нито едно копче, нито една тока, нито едно влакънце, както казваше капитанът, „защото ония кучи синове са способни да ни откопират униформите и да проникнат сред нашата войска, за да предадат родината на комунизма, дявол ги взел“. Огромните помещения без прозорци се осветяваха от флуоресцентни лампи, въздухът влизаше под налягане по отведени над покрива тръби, долу се редяха шевните машини, а на два метра от пода опасваше стените тесен балкон, по който крачеха стражевите. Тяхната задача беше да следят за ритмичността на работата, да не допускат никакво колебание, никаква тръпка, никаква, дори най-дребна спънка да засегне производството. На същата височина бяха и канцелариите — малки кутийки за офицерите, контрольорите и секретарките. Шумът — това беше страшен рев на водопад, който ни принуждаваше да си слагаме топчета в ушите и да се разбираме с жестове. В дванайсет сред оглушителния громол се чуваше сирената за обед. Тя ни подканяше за стола, където ни даваха безвкусна, но обилна храна, подобна на разкладката на новобранците. За много работнички това беше единственото ядене за деня и някои заделяха част от него, за да си го отнесат вкъщи, въпреки че ги беше срам, като минаваха пред надзирателките с увитите в хартия остатъци. Гримът беше забранен и косата трябваше да се носи къса или под забрадка, защото веднъж оста на бобинарка хванала дългата коса на една жена и когато спрели тока, вече било късно, тя я била скалпирала. Все пак по-младите се мъчеха да изглеждат хубави с весели забрадки, къси поли, малко червилце, та да привлекат някой началник и да променят съдбата си, като се изкачат два метра по-нагоре, на балкона на чиновничките, където заплатата и отношението бяха по-прилични. Никога недоказаната история за една работничка, която по този начин успяла да се омъжи за офицер, подхранваше въображението на новачките, но по-възрастните жени не вдигаха поглед към подобни химери, а работеха мълчаливо и бързо, за да изкарат по-голяма надница.

Полковник Толомео Родригес се появяваше от време на време на проверка. При всяко негово идване въздухът изстиваше, а шумът се засилваше. Той заемаше толкова висок пост и излъчваше такава власт, че нямаше нужда да повдига тон или да жестикулира — внушаваше респект само с поглед. Правеше огледа, разгръщаше счетоводните книги, пъхаше се в кухните, разпитваше работничките, „вие нова ли сте, какво ядохте днес, тук е много топло, засилете вентилацията; очите ви са възпалени, минете през канцеларията да ви дадат отпускно“. Нищо не му убягваше. Някои от подчинените му го мразеха, други се страхуваха от него, говореше се, че дори Президента се пазел от него, защото се ползваше с уважението на младите офицери и всеки момент можеше да се поддаде на изкушението да вдигне метеж срещу конституционното правителство.

Аз го бях виждала винаги отдалеч, защото канцеларията ми беше в края на коридора и работата ми не подлежеше непременно на проверка от негова страна, но дори от такова разстояние можех да доловя колко властен човек беше. Един мартенски ден се запознах с него. Гледах го през стъклото, което ме отделяше от коридора, и изведнъж той се обърна и очите ни се срещнаха. Пред него целият персонал използваше плъзгащ се встрани поглед, никой не го гледаше право в очите, но аз не можах дори да премигна, останах като закована от зениците му, като хипнотизирана. Стори ми се, че минава цяла вечност. Най-сетне той тръгна в посока към мен. Шумът ми пречеше да чувам стъпките му, все едно че крачеше във водна среда, следван на известно разстояние от секретаря си и от капитана. Когато полковникът ме поздрави с леко кимване, успях да добия представа отблизо за ръста му, видях изразителните му ръце, гъстата му коса, едрите му и равни зъби. Беше привлекателен като диво животно. Същия следобед, като излизах от фабриката, видях спряла на входа тъмна лимузина и един ординарец ми подаде бележка с написана на ръка покана от полковник Толомео Родригес да вечерям с него.

— Господин полковникът очаква вашия отговор — отдаде чест той.

— Предайте му, че не мога, имам друг ангажимент.

Като се прибрах вкъщи, разказах всичко на Мими. Тя подмина с мълчание забележката, че този човек е враг на Уберто Наранхо, разгледа положението през призмата на любовните романчета, които запълваха свободните й часове, и заключи, че съм постъпила правилно — винаги е добре да караш да те молят, още веднъж изпя тя старата си песен.

— Навярно си първата жена, която му отказва на поканата, и се обзалагам с теб, че утре ще я поднови — предрече тя.

Ала не стана така. Той не напомни с нищо за съществуването си чак до следващия петък, когато дойде на неочаквано посещение във фабриката. Като разбрах, че е в сградата, си дадох сметка, че съм го чакала дни наред, заглеждала съм се крадешком към коридора, мъчела съм се да доловя стъпките му през тътена на шевните машини, искала съм да го видя и в същото време съм се страхувала от появата му — с някакво вече почти забравено нетърпение, защото от началото на връзката си с Уберто Наранхо не се бях измъчвала от подобни терзания. Но военният не се доближи до моята канцелария и когато се чу сирената в дванайсет, си отдъхнах със смесено чувство на облекчение и на яд. В следващите седмици понякога се замислях за него.

След деветнайсет дни, като се прибрах вечерта вкъщи, заварих полковник Толомео Родригес да пие кафе в компанията на Мими. Той седеше на една от отоманките, но като влязох, стана и ми протегна ръка, без да се усмихва.

— Надявам се, че няма да ви обезпокоя. Дойдох, защото имах желание да поговоря с вас — каза той.

— Иска да ти говори — повтори Мими, бледа като окачените на стената гравюри.

— Известно време не ви виждах и си позволих волността да ви посетя — рече той с церемониален тон, какъвто използваше често.

— Затова е дошъл — додаде Мими.

— Бихте ли приели да ви поканя на вечеря?

— Иска да отидеш да вечеряш с него — отново преведе Мими със сетни сили, защото го беше познала още на вратата и внезапно всичките й спомени бяха оживели отново в паметта й — беше същият, който идвал на инспекция всеки три месеца в затвора „Санта Мария“ по времето на нейните злочестини там. Беше разстроена, макар да се надяваше, че той не ще свърже образа на един окаян и презрян затворник в „Харема“, болен от малария, целия в развредени рани и с обръсната глава, с удивителната жена, която сега му наливаше кафе.

Защо не отказах и този път? Може би не от страх, както помислих тогава — всъщност имах желание да бъда с него. Взех душ, за да се съвзема от умората, натрупана през деня, облякох си черната рокля, сресах си косата и се появих в хола, разкъсвана между любопитството и яда към самата себе си, защото чувствах, че върша предателство спрямо Уберто. Офицерът вдигна лакът с малко високопарен жест, за да го хвана под ръка, но аз отминах напред, без да го докосвам, пред отчаяния поглед на Мими, която още не можеше да се окопити от смайване. Влязох в лимузината, като ми се искаше съседите да не видят мотоциклетите от ескорта — да не би да си помислят, че съм станала любовница на генерал. Шофьорът ни закара в един от най-изисканите ресторанти в града — версайски тип сграда, където главният готвач лично поздравяваше почетните клиенти, а един старец, окичен с президентска лента и боравещ със сребърна чашка, опитваше вината. Полковникът се държеше там като риба във вода, но аз се чувствах като корабокрушенец сред сините брокатени столове, внушителните свещници и батальона прислужници. Сложиха пред мен лист с меню, написано на френски, и като долови смущението ми, Родригес ме отмени при избора на блюдата. Озовах се пред някакъв рак и не знаех как да го атакувам, но сервитьорът извади месото от черупката и ми го прехвърли в чинията. Застанала лице в лице с батареята от криви и прави ножове, чаши в два цвята и легенчета за миене на ръце, аз мислено поблагодарих на Мими, която сподели с мен опита си от курсовете в института за подготовка на кралици на красотата и на приятеля декоратор, защото успях да се справя с тях, без да се изложа, поне до момента, когато ми сложиха отпред някаква прободена със сламка мандарина между ордьовъра и основното месно блюдо. Погледнах учудено малката топка с листче мента отгоре и попитах защо поднасят десертите преди второто. Родригес се засмя и от това, все едно че изчезнаха нашивките на ръкава му и няколко години от лицето му. От този момент нататък всичко беше по-лесно. Той вече не ми приличаше на достолепна важна клечка от национален мащаб, взрях се в него на светлината на ония ми ти направо дворцови свещи и той попита защо го гледам така, на което аз отговорих, че много ми прилича на балсамираната пума.

— Разкажете ми за живота си, господин полковник — помолих го аз, когато поднесоха десертите.

Молбата ми май го изненада и за миг го постави нащрек, но после сигурно проумя, че не съм вражеска шпионка, почти прочетох мислите му „тя е най-обикновена жена от фабриката, какво ли я свързва с оная телевизионна актриса, която е наистина далеч по-красива от това бедно облечено момиче, едва не поканих другата, но разправят, че е педераст, просто да не повярваш, но, така или иначе, не мога да поема риска да ме видят с някакъв пропаднал тип“. И започна да ми говори за детството си в семейния им чифлик в див, пустинен край — брулени от вятъра степи, където водата и растителността имат особена стойност и хората са силни, защото живеят сред засуха. Не беше човек от тропическия район на страната, беше запазил спомени за дълга езда из равнината, за вечното горещо и сухо пладне там. Баща му, местен големец, го тикнал на осемнайсет години в армията, без да го пита иска ли, или не иска, „за да служиш достойно на родината, сине, както си му е редът“, казал му наставнически той. И синът изпълнил заръката, без да се двоуми, „дисциплината е над всичко, който умее да се подчинява, се научава и да командува“. Завършил инженерство и политически науки, пътувал, четял малко, много обичал музиката, сподели, че не прекалявал с яденето, бил почти пълен въздържател, женен, баща на три дъщери. Въпреки че му се носеше слава на строг и студен заповедник, тази вечер се държа приветливо и накрая ми благодари за компанията, било му много приятно, каза, аз съм била интересна като човек, помъчи се да ме убеди, макар че през цялото време почти не си отворих устата — разговора беше обсебил той.

— Напротив, аз трябва да ви благодаря, господин полковник. Никога не бях идвала в този ресторант, много е изискан.

— Няма защо да е за последен път, Ева. Бихме ли могли да се видим другата седмица?

— За какво?

— Ами за да се опознаем по-добре…

— Вие искате да спите с мен, нали, полковник?

Той изпусна приборите и почти минута стоя с втренчени в чинията очи.

— Това е груб въпрос и заслужава подобен отговор — отвърна най-сетне. — Да, това искам. Приемате ли?

— Не, много благодаря. Авантюрите без любов ме натъжават.

— Не съм казвал, че любовта следва да се изключи.

— А жена ви?

— Нека да изясним нещо, няма да намесваме съпругата ми в този разговор и никога повече няма да я споменаваме. Да говорим за нас двамата. Не бих искал да прозвучи нескромно от моя страна, но ако си поставя за цел, мога да ви направя щастлива.

— Да говорим без заобикалки, полковник. Допускам, че вие имате голяма власт, можете да направите каквото искате и винаги го правите, нали?

— Грешите. Постът, който заемам, ми налага отговорности и задължения към родината и аз съм решил да ги изпълнявам. Аз съм войник, не използувам привилегии, най-малко пък от този род. Не се опитвам да ви насилвам, а да ви прелъстя, и съм сигурен, че ще го постигна, защото двамата се привличаме взаимно. Ще ви накарам да си промените мнението и в крайна сметка ще ме заобичате…

— Извинете, но се съмнявам в това.

— Дръжте се, Ева, защото няма да ви оставя на мира, докато не ме приемете — усмихна се той.

— В такъв случай да не губим време. Не смятам да влизам в пререкания с вас, защото може да ми се отрази зле. Хайде да отидем още сега, да приключим работата по най-бързия начин и после да ме оставите на спокойствие.

Офицерът се изправи с пламнало лице. Двама сервитьори тутакси пристъпиха услужливо да му се притекат на помощ, ако се наложи, а от съседните маси се заизвръщаха да ни оглеждат. Тогава той седна отново и стоя известно време мълчалив, вдървен, задъхан.

— Не знам що за жена си — каза той най-сетне, като за първи път ми заговори на „ти“. — При нормални обстоятелства бих приел предизвикателството ти и бихме отишли веднага на място, където ще сме сами, но аз съм решил да постъпя другояче. Няма да ти се моля. Сигурен съм, че сама ще ме потърсиш, и ако имаш късмет, предложението ми още ще бъде в сила. Обади ме се по телефона, когато поискаш да ме видиш — сухо каза Родригес и ми подаде визитна картичка с националния герб в горния ляв ъгъл и с името си, напечатано с курсив.

Тази вечер се прибрах рано вкъщи. Мими сметна, че съм се държала като побъркана. „Тоя военен има голяма власт и може да ни причини страшни неприятности, защо не прояви малко повече любезност?“ На другия ден съобщих, че напускам работа, събрах си нещата и зарязах фабриката, за да избягам от този човек, представляващ всичко онова, срещу което Уберто Наранхо се бореше от толкова години с риск за живота си.

— Всяко зло за добро — отсече Мими, като установи, че колелото на съдбата се е завъртяло и ме е поставило на пътя, по който тя смяташе, че винаги е трябвало да вървя. — Сега ще можеш да се заловиш сериозно с писане.

Беше се настанила пред масата в столовата с пръснатите си във ветрило карти. Те й показвали, че моята съдба била да разказвам, всичко друго било пилеене на усилия, както и аз самата подозирах, откакто прочетох „Хиляда и една нощ“. Мими твърдеше, че всеки човек се ражда с някаква дарба и щастието или нещастието е тя да се открие, ала и да се котира по света, защото имало и безполезни дарования — например един неин приятел можел да издържа три минути под вода, без да диша, но никога не извлякъл полза от това. За себе си тя била спокойна, защото вече знаела коя е нейната дарба. Тъкмо беше дебютирала в една телевизионна новела в ролята на злосторницата Алехандра — съперница на Белинда, сляпа девойка, на която накрая й се възвръща зрението, както винаги става в тези случаи, и се омъжва за главния ухажор. Листовете с текстовете на ролите бяха пръснати по пода из цялата къща и тя ги наизустяваше с моя помощ. Аз трябваше да играя всички останали роли. (Луис Алфредо стиска клепачи, за да не заплаче — мъжете не плачат.) Отдай се на това чувство… Позволи ми да заплатя операцията на очите ти, любов моя. (Белинда изтръпва, страхува се да не би да загуби любимия…) Иска ми се да ти се доверя… но в твоя живот, Луис Алфредо, има друга жена. (Той се вглежда в тези красиви зеници, лишени от светлина.) Алехандра не означава нищо за мен, тя единствено се домогва до богатството на семейство Мартинес де ла Рока, но няма да го постигне. Никой никога не ще може да ни раздели, моя Белинда. (Целува я и тя се отдава на тази върховна ласка, загатвайки на публиката, че може би ще се случи нещо… а може би не. Смяна на кадъра — камерата показва как Алехандра, с изкривено от ревност лице, ги дебне иззад открехнатата врата. Преход в студио Б.)

— В теленовелите всичко е във вживяването. Просто трябва да повярваш, и точка — казваше Мими между две реплики на Алехандра. — Седнеш ли да ги анализираш, им отнемаш вълшебството и ги разваляш.

Твърдеше, че не е кой знае какъв майсторлък да се измислят драми като тази на Белинда и Луис Алфредо, но на мене би ми се удавало повече, отколкото на другите хора, защото години наред съм слушала такива драми в кухнята, смятала съм, че става дума за истински случаи, и като съм разбрала, че действителността не е каквато я представят по радиото, съм се почувствала измамена. Мими ми изложи безспорните преимущества на работата за телевизията — в нея минават всяко излитане или щуротия и всеки герой, колкото и шантав да е, има възможност да забие карфица в неподготвената душа на публиката — въздействие, каквото рядко постигала книга. Същия следобед тя пристигна с половин дузина пасти и с тежка кутия, увита в лъскава шарена хартия. Беше пишеща машина. „За да започнеш да работиш“, каза тя. Застояхме се до късно през нощта — седнали на леглото, ние пиехме вино, ядяхме пасти и обмисляхме най-подходящия сюжет — кълбо от страсти, разводи, незаконни деца, наивници и злодеи, богаташи и бедняци, способно да хване зрителя още от първия миг и да го държи прикован пред екрана в течение на двеста покъртителни епизода. Заспахме със замаяни глави и целите изпоцапани със захар и аз сънувах ревниви мъже и слепи момичета.

Събудих се рано. Беше прохладна, леко дъждовна сряда, по нищо неразличаваща се от толкова други дни в живота ми. Но този ден съм скътала като единствен по рода си, запазен само за мен. Откакто учителката Инес ме научи на азбуката, пишех почти всяка нощ; ала сега почувствах, че това е случай от различно естество, че е нещо, което може да промени житейския ми път. Направих си силно кафе, седнах зад машината, взех чист бял лист хартия, като току-що изгладен за любовна нощ чаршаф, и го нагласих на валяка. Тогава усетих нещо странно — сякаш някакъв радостен ветрец пробяга по костите ми, по пътищата на вените под кожата. Казах си, че тази страница ме чака от двайсет и толкова години, че съм живяла само за този миг, и ми се прииска оттогава нататък единственото ми занимание да бъде да улавям историите, реещи се в най-тънкия въздух, и да ги правя мои. Написах името си и тутакси думите заприиждаха без усилие, всяко нещо се свързваше с друго, с трето, с четвърто. Героите се откъснаха от сенките, където се бяха притулвали години наред, и се явиха в светлината на тази сряда — всеки с лицето си, с гласа си, със страстите и пристрастията си. Заподреждаха се разказите, съхранени в генетичната ми памет отпреди раждането ми, и много други, които бях записвала дълги години в тетрадките си. Заприпомнях си безчет далечни случки, в мислите ми оживяха майчините ми приказки от времето, когато живеехме сред малоумните, раковоболните и балсамираните на професор Джоунс, появи се ухапан от змия индианец и тиранин с оглозгани от проказа ръце, спасих от праха на забравата една стара мома, загубила косите и кожата на главата си, сякаш я беше скалпирала бобинарка, един сановник във фотьойла му от епископски плюш, един арабин с великодушно сърце и толкова още мъже и жени, чийто живот беше на мое разположение, за да правя с него каквото си искам. Малко по малко миналото се превръщаше в настояще, после аз овладявах и бъдещето, мъртъвците се наливаха с живот, клонящ към вечност, пръснатите късчета се сбираха в едно и всичко това, дотогава замъглено от забравата, добиваше отчетливи очертания.

Никой не ме прекъсна и писах почти целия ден, дотолкова погълната от работата си, че дори забравих да ям. В четири следобед съзрях, че пред мен се появява чаша шоколад.

— Пий, донесла съм ти нещо топло…

Погледнах тази висока и стройна фигура, обгърната в синьо кимоно, и ми потрябваха няколко мига, за да позная Мими, защото се бях залутала много навътре в джунглата по следите на едно момиченце с дълги червени коси. Продължих в този ритъм, без да си спомням получените напътствия — всяко либрето се пише в две колони, всеки епизод има двайсет и пет сцени, много да се внимава със смените на мястото на действието, излизат скъпи, и с дългите реплики, те объркват актьорите, всяко възлово изречение се повтаря три пъти и сюжетът трябва да бъде прост, защото следва да се изхожда от дадеността, че публиката е тъпа. На масата растеше хълм от страници, изпръскани с бележки, поправки, драскулки и петна от кафе, но аз едва започвах да вадя от прахта спомени и да заплитам съдби, не знаех накъде вървя и каква ще бъде развръзката, ако изобщо се стигне до развръзка. Подозирах, че краят ще дойде единствено със собствената ми смърт, и ме привлече мисълта да направя и себе си героиня в тази история и да се овластя да реша своя край или да си измисля живот. Сюжетът се усложняваше, героите ставаха все по-непокорни. Работех — ако този празник може да се нарече работа — по много часове на ден, от ранни зори до късна нощ. Престанах да се занимавам със себе си, хранех се, когато Мими ми даваше насила нещо за ядене, и си лягах, когато тя ме отвеждаше до леглото, но и насън продължавах да съм си потопена в този новороден свят и държах за ръка своите герои, да не би крехките им черти да избледнеят и те да се върнат в мъглявината на приказките, които остават неразказани.

На четвъртата седмица Мими сметна, че е дошло време да се намери практическо приложение на тази моя лудост, преди аз да съм изчезнала, погълната от собствените си думи. Уреди среща с директора на телевизията, за да му предложи тази моя история, защото й се струваше опасно за психическото ми здраве да продължа това усилие, ако няма надежда да го видя на екрана. В уречения ден се облече цялата в бяло, по хороскопа й това бил най-благоприятният цвят за този ден, увеси между гърдите си медальон с образа на Махариши и ме помъкна навън. До нея аз се почувствах както винаги укротена и спокойна, светлината на това митологично същество ме пазеше.

Аравена ни прие в кабинета си от пластмаса и стъкло, зад внушително писалище, което не смекчаваше неприятното впечатление, предизвикано от корема му на чревоугодник в яденето и пиенето. Бях разочарована от този дебелак с очи на преживно животно и със загасена изпушена до половина пура, толкова различен от изпълнения с енергия мъж, когото си бях представяла, като четях статиите му. Разсеяно, защото най-безинтересното в работата му беше неизбежният цирк на долнопробните актьори, Аравена ни поздрави едва-едва, без да извърне лице, загледан в прозореца, където се очертаваха отсрещните покриви и тежките облаци на наближаващата буря. Попита ме колко ми остава да довърша сценария, хвърли поглед на папката, придържайки я с меките си пръсти, и измърмори, че ще го прочете, когато намери време. Протегнах ръка и си взех писанието, но Мими ми го грабна из ръцете и отново му го подаде, като в същото време го принуждаваше да я гледа, движеше миглите си с дяволско пърхане, облизваше си изнервените устни и му предлагаше да вечерят идната събота, „само няколко приятели, събиране в интимен кръг“, каза тя с онзи неотразим шепот, който си беше изработила, за да прикрива природно дадения й глас на тенор. Видима мъглица, похотлива миризма, яка паяжина обгърнаха мъжа. За един дълъг миг той остана неподвижен, с папката в ръка, объркан, защото, предполагам, не беше получавал дотогава толкова сладострастно направено предложение. Пепелта от пурата му падна на масата, но той не забеляза.

— Защо трябваше да го каниш вкъщи? — срязах Мими на излизане.

— Ще го накарам да приеме този сценарий, пък ако ще това да е последното нещо, което ще направя в живота си.

— Навярно не възнамеряваш да го съблазниш…

— Ти как смяташ, че се постигат нещата в тази среда?

Съботата осъмна с дъжд, който продължи да вали през деня и цялата вечер, докато Мими се суетеше да приготвя аскетична вечеря — главно от неолющен ориз, смятан за много шик, откакто макробиотиците и вегетарианците взеха да плашат човечеството с теориите си за храненето. „Дебелакът ще умре от глад“, мърморех аз, докато кълцах моркови, но тя изобщо не реагира — далеч повече държеше да подреди вазите, да запали пръчки тамян, да подбере музика и да наслага копринени възглавнички, защото беше станало на мода и друго — да се събуваш и да сядаш на пода. Гостите бяха осем души, все театрали, освен Аравена, който доведе и оня човек с бакърена коса, когото често показваха с камерата му по барикадите на някоя далечна революция, как се казваше? Стиснах му ръката със смътното чувство, че вече сме се запознавали. След вечерята Аравена ме повика настрана и ми довери, че Мими го била поразила. Не успя да се отърси от силното впечатление, което му била направила, чувствал я като прясна рана от изгаряне.

— Тя е абсолютната женственост, всички падаме малко мъжемразци и си имаме по нещо от мъж и от жена, но тя е изтръгнала от себе си и последния остатък от мъжкия елемент и е постигнала тия великолепни закръглени форми, тя е напълно жена, тя е възхитителна — каза той и избърса челото си с носна кърпичка.

Погледнах приятелката си, толкова близка и позната, очертаните й с моливи и четници очи и вежди, заоблените й гърди и ханш, гладкия й корем, сух за майчинство и за наслада, всяка линия на тялото й, изработена с непобедима настойчивост. Само аз познавам издъно скритата природа на това фантастично създание, сътворено с болка за задоволяване на чуждите мечти и лишено от собствени. Виждала съм я без грим, грохнала, тъжна, била съм до нея в депресиите й, в болестите, безсъниците и уморите й и изпитвам голяма обич към крехкото и противоречиво същество, скрито зад перата и накитите. В този миг се запитах дали мъжът с дебели устни и подпухнали ръце ще съумее да проникне дълбоко в нея, за да открие другарката, майката, сестрата, каквато всъщност е Мими. От другия край на хола тя долови погледа на новия си обожател. Понечих да я спра, да я опазя, но се сдържах.

— Хайде, Ева, разкажи някоя история на нашия приятел — каза Мими и се отпусна до Аравена.

— Каква я искате?

— Нещо забавно, нали? — намекна тя.

Седнах със свити крака като индианец, затворих очи и за няколко секунди пуснах мисълта си да броди по дюните на една бяла пустиня — винаги правя така, когато измислям приказка. Скоро из тия пясъци се появиха жена с жълти тафтени фусти и щрихи от студената природа в северните страни, извлечени от майка ми от списанията на професор Джоунс и от игрите, сътворени от Госпожата за празненствата на Генерала. Заговорих. Мими казва, че имам особен глас, много подходящ за разказване на приказки, глас, който си е мой, но изглежда и чужд, сякаш приижда от дън земя и се изкачва нагоре по тялото ми. Усетих, че стаята изгубва очертанията си и изчезва в новите хоризонти, които аз извиквах за живот. Гостите млъкнаха.

— Били много тежки времена там, на юг. На юг не в тази страна, а в света, където сезоните са променени и зимата се пада не по Коледа, както в културните държави, а по средата на годината, както в дивите краища…

Когато свърших да говоря, Ролф Карле бе единственият, който не изръкопляска заедно с другите. После ми призна, че минало доста време, преди да успее да се върне от онази южна пампа, през която се отдалечавали двама влюбени с торба златни монети, и когато съумял да се върне, вече бил твърдо решил да пресъздаде моята история на филм, преди призраците на тия двама нехранимайковци да обсебят сънищата му. Запитах се защо Ролф Карле ми се струва толкова близък, не можеше да е само от това, че го бях виждала по телевизията. Хвърлих поглед в миналото, да не би да съм се срещала с него преди, но не, пък и не познавах никого като него. Прииска ми се да го докосна. Пристъпих по-наблизо и прекарах пръст по опакото на ръката му.

— И майка ми беше с кожа на лунички… — Ролф Карле не помръдна, а и не се помъчи да задържи пръстите ми. — Чух, че си бил в планината с партизаните.

— Бил съм на много места.

— Разкажи ми…

Седнахме на пода и той отговори на почти всички мои въпроси. Разказа ми и за професията си, която го отвеждала къде ли не и чрез която наблюдавал света през обектив. Останахме до много късно през нощта, толкова погълнати от разговора си, че не забелязахме кога си отидоха останалите. Той си тръгна последен и май че го стори само защото Аравена го повлече със себе си. На вратата обяви, че ще отсъства няколко дни, защото ще снима безредиците в Прага, където чехите били замеряли с камъни танковете на нашествениците. Понечих да го целуна за сбогом, но той ми стисна ръка с церемониално кимване с глава, което ми се стори малко неестествено тържествено.

След четири дни, когато Аравена ме извика да подпишем договора, продължаваше да вали и в луксозния му кабинет бяха сложили кофи, за да не стане наводнение от стичащата се от капчуците на покрива вода. Директорът ми обясни без предисловия, че сценарият далеч не пасвал на обичайните калъпи, всъщност всичко било каша от шантави персонажи, от невероятни истории, изобщо нямало истинска любовна интрига, било почти невъзможно да се следи нишката на събитията, публиката щяла да се залута, с две думи, било голяма бъркотия и никой, дори човек с два пръста чело, не би поел риска да му стане продуцент, но той щял да го направи, защото не устоявал на изкушението да скандализира страната с тия чудаци и защото Мими го била помолила.

— Продължавай да пишеш, Ева, любопитен съм да узная как ще завърши тая броеница от щуротии — каза ми той на сбогуване.

Наводненията започнаха на третия ден дъждове, а на петия правителството обяви извънредно положение. Катастрофите, причинявани от лошото време, бяха нещо обичайно, никой не си правеше труда да почиства канавките или отводните шахти, но този път валежите надминаха всичко въобразимо. Водата обрули колибите по хълмовете, пресичащата столицата река излезе от бреговете си, нахлу в къщите, отнесе автомобилите, дърветата и половината стадион. Операторите от Националната телевизионна компания се накачиха в гумени лодки и заснеха пострадалите по покривите на жилищата им, където те търпеливо чакаха да ги спасят военните вертолети. Макар и силно учудени и гладни, мнозина пееха — би било глупаво да се утежнява положението с вопли и вайкания. Дъждът секна след една седмица по същия емпиричен метод, който преди години бе използван за борба със сушата. Епископът изкара Назарянина начело на шествие и всички тръгнаха след него, молиха се и даваха обети под чадърите си, сподиряни от подигравките на служителите в Метеорологичния институт, които се бяха свързали с колегите си в Маями и твърдяха много уверено, че според измерванията на балоните-сонди и движението на облачните пластове проливните дъждове ще продължат още девет дни. Не щеш ли обаче, небето се изчисти три часа след като Назарянина се завърна в олтара на катедралата, подгизнал като гъба въпреки балдахина, с който се опитаха да го запазят. Перуката му се обезцвети, по лицето му потече тъмна течност и най-набожните паднаха на колене, убедени, че от образа му се процежда кръв. Това допринесе за престижа на католицизма и успокои някои хора, разтревожени от идеологическия напън на марксистите и от пристигането на първите мормонски групи, съставени от благовидни и енергични младежи по ризи с къс ръкав, които се измъкваха по къщите и покръстваха непредпазливите семейства.

Когато дъждът спря и започнаха да правят равносметка на нанесените щети, за да организират отново гражданството, близо до Площада на Бащата на родината се появи плаващ ковчег скромна направа, но в отлично състояние. Водата го беше носила от колибите на хълма в западната част на града по различни улици, превърнати в пороища, докато най-сетне го бе оставила непокътнат в самия център. Щом го отворили, открили вътре да си спи най-спокойно някаква старица. Аз я видях в новините в девет, обадих се в телевизионния канал, за да науча подробностите, и с Мими се запътихме към набързо устроените от армията убежища за подслон на пострадалите. Стигнахме до някакви големи палатки, където се бяха струпали много семейства и чакаха времето да се оправи. Мнозина бяха загубили всичко, дори и документите си за самоличност, но в палатките не беше тъжно — бедствието бе добър повод за отдих и случай да се завържат нови приятелства, утре щяха да мислят как да се оправят от тежкото положение, днес беше безсмислено да се плаче за онова, което е отнесла водата. Там намерихме Елвира — кльощава, държелива, седнала по нощница на някакво дюшеме, тя разказваше на наредени в кръг слушатели как се била спасила от потопа в странния си ковчег. Та тъй си възвърнах аз своята баба. Като я видях на екрана, веднага я познах въпреки бялата коса и географската карта от бръчки, в която се бе превърнало лицето й — дългата ни раздяла не беше засегнала ни най-малко духа й, дълбоко в себе си тя продължаваше да си бъде все същата жена, която ми се отплащаше за разказваните приказки с пържени банани и с правото да играя на умряла в ковчега й. Проправих си път, хвърлих се отгоре й и я прегърнах с припряността, натрупана през тия години разлъка. Елвира пък ме целуна без превземки, сякаш в душата й времето не бе текло, сякаш се бяхме срещали от предния ден и всички промени във външността ми бяха просто лъжливо видение на уморените й очи.

— Представи си, птиченце, такова спане му ударих в сандъка, за да не ме хване неподготвена смъртта, а накрая взе, че ме хвана животът. Никога повече няма да легна в ковчег, дори когато ми дойде времето да тръгна за гробищата. Искам да ме погребат права, като дърво.

Заведохме я у нас. В таксито дотам Елвира се втренчи в Мими, никога не беше виждала нищо подобно, и отсече, че е като огромна кукла. По-късно я опипа отвсякъде с мъдрите си ръце на готвачка и отсъди, че кожата й е по-бяла и по-мека от лук, че гърдите й са твърди като зелени грейпфрути и че мирише на бадемовите торти с подправки, дето ги правят в Швейцарската сладкарница, после си сложи очилата, за да я огледа по-добре, и тогава вече изчезнаха всичките й съмнения — туй същество не е от този свят. „То е архангел“, заключи тя. Мими също прояви симпатия към нея още от първия момент, защото освен мене и своята „mamma“, чиято обич, вярно, никога не й бе липсвала, тя нямаше свое семейство, роднините до един й бяха обърнали гръб, като я бяха видели с женско тяло. И тя имаше нужда от баба. Елвира прие нашето гостоприемство, защото я помолихме настойчиво и освен това, защото пороят бе отнесъл всичките й веществени притежания, освен ковчега, срещу който Мими не изказа възражения, въпреки че не пасваше на вътрешната декорация. Но и Елвира вече не го искаше. Ковчегът й беше спасил живота веднъж и тя нямаше желание да поема този риск отново.

След няколко дни Ролф Карле се върна от Прага и ми се обади. Дойде да ме вземе с разбрицан от канско каране джип, потеглихме към крайбрежието и късно сутринта стигнахме до плаж с прозрачни води и розови пясъци, съвсем различен от морето с яростни вълни, по които се бях носила толкова често в трапезарията на старата мома и на брат й. Пляскотихме се във водата и си почивахме на слънце докато огладняхме, тогава се облякохме и се запътихме да търсим гостилничка, където да хапнем пържена риба. Цял следобед гледахме брега, пихме бяло вино и разказвахме за живота си. Говорих му за детството си, когато прислужвах в чужди къщи, за спасената от водната стихия Елвира, за Риад Халаби и за други хора и случки, но пропуснах за Уберто Наранхо, него никога не споменавах, за да не наруша твърдо вкоренената си привичка да пазя тайна за нелегалната му дейност. От своя страна Ролф Карле ми разказа за глада през войната, за изчезването на брат му Йохен, за обесения му в гората баща, за пленническия лагер.

— Много е странно, никога не бях изказвал тия неща с думи.

— Защо?

— Не зная, мисля си, че са съкровени. Те са най-тъмната част от миналото ми — каза той и после остана дълго умълчан с вперен в морето поглед и с друг израз в сивите си очи.

— Какво стана с Катарина?

— Тъжна смърт е имала, сама в болница.

— Така. Умряла е, но не както ти казваш. Да потърсим хубав край за нея. Било неделя, първият слънчев ден за този сезон. Катарина се събудила в добро настроение и болногледачката я настанила на терасата в шезлонг, с увити в одеяло крака. Сестра ти се загледала в птиците, които започвали да правят гнездата си по стрехите на сградата, и в новите пъпки по клоните на дърветата. Била завита и защитена, както по онова време, когато е заспивала в прегръдките ти под масата в кухнята. Всъщност в този момент тя е мечтаела за теб. Била е безпаметна, но инстинктът й пазел непокътната топлината, която ти си й давал, и всеки път, когато се чувствала доволна, мълвяла твоето име. И тъкмо тогава, както те зовяла радостно, духът й се откъснал, без тя да усети.

Скоро след това дошла майка ти да я навести, както всяка неделя, и я намерила неподвижна, усмихната, тогава й затворила очите, целунала я по челото и купила за нея ковчег за девица и я положила в него върху бялото платно.

— А майка ми, и за нея ли имаш добра орис? — попита Ролф Карле с продран глас.

— Да. От гробищата тя се върнала вкъщи и видяла, че съседите са сложили цветя във всички вази, за да не се чувства самотна. Понеделник бил денят за правене на хляба, та тя си съблякла официалната рокля, запасала си престилката и се заела да приготви тестото. Било й спокойно на душата, защото всичките й деца били добре, Йохен си бил намерил добра жена и си бил създал семейство някъде по света, Ролф си живеел свой живот в Америка, а сега Катарина, освободена най-сетне от физически задръжки, можела да лети на воля.

— Как мислиш, защо майка ми никога не се съгласи да дойде да живее при мен?

— Не зная… може би не иска да напуска страната.

— Тя е стара и самотна, би се чувствала много по-добре в Колонията с вуйчо и вуйна.

— Не става преселник от всекиго, Ролф. На нея там й е добре на душата — грижи се за градината си и за своите спомени.

XI

В течение на една седмица цареше такава неразбория, предизвикана от наводненията, че в печата не се откроиха никакви други новини и ако не беше Ролф Карле, клането в един оперативен център на войската щеше да отмине почти незабелязано, удавено в мътните води на потопа и в долните машинации на властта. Група политически затворници се разбунтуваха, отнеха оръжията на пазачите и се барикадираха в един сектор от помещенията. Човек с бързи реакции и с непоколебим дух, комендантът не поиска указания, а просто даде заповед да ги направят на кайма и думите му бяха възприети буквално. Атакуваха ги с тежко въоръжение, избиха колкото можаха и не оставиха ранени, защото оцелелите бяха събрани на плаца и доубити без пощада. Когато пазачите изтрезняха от кървавото пиянство и преброиха труповете, разбраха, че ще им е трудно да оправдаят акцията си пред общественото мнение и че няма да успеят да объркат журналистите с уверения, че става дума за безпочвени слухове. От тътнежа на минометите измряха много птици в полет и нападаха от небето на няколко километра наоколо, което не можеше да получи благовидно обяснение, защото вече никой не беше склонен да вярва в нови чудеса на Назарянина. Като допълнителна улика от общите гробове се носеше неумолима воня и пропиваше въздуха. Като първа мярка не позволиха да припарват нататък никакви любопитни и се помъчиха да забулят района с покривало от самота и мълчание. Правителството намери за добре да подкрепи решението на коменданта — „че как иначе, не може да се допускат безнаказано нападения срещу силите на реда, такива прояви поставят в опасност демокрацията“, процеди побеснял от яд Президента в закътания си тих кабинет. Тогава скалъпиха обяснението, че размирниците се били избили помежду си, и повториха тази измислица толкова пъти, че най-сетне започнаха сами да вярват в нея. Но Ролф Карле беше прекалено добре осведомен по тия въпроси, за да приеме официалната версия, не дочака Аравена да го командирова и се навря там, където други не посмяха. Част от истината узна от своите приятели в планината, а останалото научи от самите пазачи, избили затворниците — само след две-три бири на човек те проговориха, защото не можеха да понасят повече да ги гризе съвестта. Три дни по-късно, когато миризмата от труповете започваше да се разсейва и вече бяха измели и последните разлагащи се птици, Ролф Карле разполагаше с неопровержими доказателства за случилото се и беше готов да се бори срещу цензурата, но Аравена го предупреди да не си прави илюзии, по телевизията не можела да излезе нито дума. За първи път се счепка с учителя си, обвини го, че е малодушен и че става съучастник, но другият бе неумолим. Говори с няколко депутати от опозицията и им показа своите филмови ленти и снимки — да видят какви методи използва правителството, за да сломи партизаните, и в какви нечовешки условия държи арестуваните. Този материал бе показан в Конгреса, където парламентаристите разобличиха клането и поискаха гробовете да се отворят и виновниците да се дадат под съд. Докато Президента уверяваше страната, че е готов да доведе разследването докрай, пък ако ще заради това да му се наложи да си подаде оставката, група новобранци съоръжаваше асфалтирана спортна площадка и садеше двойна редица дървета, за да покрие гробовете, досиетата се изгубиха по кривите пътеки на съдебната администрация и главните редактори на всички вестници и списания бяха извикани в Министерството на вътрешните работи, за да ги предупредят относно последствията, които ги чакат, ако позволят да се очернят въоръжените сили. Ролф Карле продължи да настоява толкова упорито, че най-сетне преодоля благоразумието на Аравена и извъртанията на депутатите. Те поне гласуваха мековато мъмрене на коменданта и декрет с политическите затворници да се отнасят според конституцията, да бъдат съдени на открити процеси и да излежават присъдите си в затворите, а не в специалните центрове, до които не може да припари никакъв представител на гражданската власт. В резултат деветима партизани, затворени във форт „Ел Тукан“, бяха преместени в „Санта Мария“ — мярка, която не промени тежкото им положение, но послужи да се сложи точка на случая и да се попречи скандалът, затънал в блатото на колективното безразличие, да се раздуха.

Същата седмица Елвира обяви, че на двора има привидение, но не й обърнахме внимание. Мими беше влюбена, а аз слушах всичко с половин ухо, защото бях изцяло погълната от бурните страсти в моя сценарий. Пишещата машина тракаше по цял ден и не ми оставяше желание да се занимавам с дребнотемие.

— В тази къща има страдаща и каеща се душа, птиченце — държеше на своето Елвира.

— Къде?

— Наднича през задната ограда. Дух на мъж е, добре ще е да се предпазим, викам аз. Още утре ще купя течност за пропъждане на души на мъртъвци.

— Ще му я дадеш да я изпие ли?

— Не, дете, какви ги приказваш, ще измия с нея къщата. Трябва да поръсим стените, пода, навсякъде.

— Голяма работа ще ни се отвори, не я ли продават като спрей?

— Не, дете, тия модерни неща не действат на душите на мъртъвците.

— Аз никого не съм забелязвала, бабо…

— А пък аз го видях, ходи облечен като мъж и е чер като свети Мартин от Порес, но не е човек, като го съглеждам, кожата ми настръхва, птиченце. Трябва да е някой, дето се е загубил и търси път, може пък и да не е умрял напълно.

— Може, бабо.

Ала не беше бродещо привидение. Това стана ясно същия ден, когато Негъра позвъни и като го видя, Елвира толкова се уплаши, че направо седна на пода. Бил го изпратил команданте Рохелио и се навъртал из улицата, за да ме открие, но не смеел да попита за мен, за да не привлече вниманието.

— Помниш ли ме? Запознахме се по времето на Госпожата, аз работех в гостилницата на улица Република. Когато те видях за първи път, беше дете — представи се той.

Обезпокоена, защото Наранхо никога не беше използвал посредници и времената бяха такива, че човек не можеше да има доверие на никого, аз го последвах до една бензиностанция в предградията. Команданте Рохелио ме чакаше скрит в склад за автомобилни гуми. Нужни ми бяха няколко секунди, за да привикна с тъмнината и да позная този човек, когото толкова бях обичала и който сега ми беше далечен. Не бяхме се виждали няколко седмици и не ми се беше удавала възможност да му разкажа за станалите в живота ми промени. След като се целунахме сред варелите с гориво и тенекиите с изгоряло масло, Уберто ме помоли да му направя чертеж на фабриката, защото мислеше да открадне униформи и да облече като офицери няколко от своите хора. Бил решил да се промъкне в затвора „Санта Мария“, за да освободи другарите си и между другото да нанесе голям морален удар на правителството и да причини незабравимо унижение на военните. Плановете му се разклатиха, когато му съобщих, че не мога да му сътруднича, защото съм напуснала работата си и вече нямам достъп до съоръженията в сградата. Имах неблагоразумието да му разкажа за вечерята в ресторанта с полковник Толомео Родригес. Усетих, че здравата се ядоса, защото започна да ми задава много учтиви въпроси с подигравателна усмивка, която ми е добре позната. Уговорихме се да се видим в неделя в Зоологическата градина.

Тази вечер, след като се прехласна по самата себе си в поредния епизод на теленовелата в компанията на Елвира, за която фактът, че я вижда едновременно на две места, беше още едно доказателство за небесната й природа, Мими влезе в стаята да ми пожелае лека нощ, както винаги, и ме завари да чертая линии на лист хартия. Поиска да узнае какви са тия черти.

— Не се забърквай в щуротии! — извика ужасена тя, когато й разказах за плана.

— Трябва да го направя, Мими. Не можем да продължаваме да си затваряме очите пред онова, което става в страната.

— Можем, правили сме го досега и благодарение на това сме добре. Пък и тук никого не го е грижа за нищо, твоите партизани нямат никакви изгледи да победят. Помисли как започнахме, Ева! Аз имах нещастието да се родя жена в тяло на мъж, преследваха ме за това, че съм била педераст, изнасилваха ме, измъчваха ме, затваряха ме, а виж къде съм сега, при това всичко съм постигнала със собствени усилия. Ами ти? Цял живот само си работила и работила, незаконно дете си, със смесена кръв от всички цветове, без семейство, никой не те е възпитавал и не те е ваксинирал, и не ти е давал витамини. Но успяхме да изплуваме. Искаш да провалиш всичко, така ли?

Донякъде беше вярно, че тогава бяхме успели да си уредим някои лични сметки с живота. Бяхме живели толкова бедно, че не знаехме стойността на парите и те ни изтичаха между пръстите като пясък, но сега печелехме достатъчно, за да можем да задоволяваме някои свои прищевки. Смятахме се за богати. Аз получих аванс за сценария — сума, която ми се струваше баснословна и ми тежеше в джоба. От своя страна Мими мислеше, че преживява най-добрия период от съществуването си. Най-сетне бе постигнала съвършеното съчетание на многоцветните си хапчета и се чувстваше толкова добре в тялото си, сякаш се бе родила с него. Нищо не бе останала от предишната й срамежливост и дори си правеше шеги с неща, от които по-рано се срамуваше. Освен че играеше Алехандра в телевизионния сериен филм, тя подготвяше и ролята на Кавалера от Еон — травестит от осемнайсети век, таен агент, прекарал целия си живот в служба на френските крале, облечен в женски одежди, и бил разкрит едва когато облекли трупа му, на осемдесет и две годишна възраст. Мими притежаваше всички качества, за да я изпълни добре, и най-прочутият драматург в страната бе написал комедията специално за нея. Най-щастлива беше от увереността си, че най-сетне е намерила белязания от астрологията мъж — онзи, който щеше да бъде до нея в зрелите й години. Откакто се срещаше с Аравена, се бяха възродили мечтите на първата й младост. За първи път поддържаше подобна връзка, той нищо не изискваше от нея, отрупваше я с подаръци и ласкателства, водеше я по най-посещаваните места, където всички можеха да й се възхищават, грижеше се за нея като колекционер на предмети на изкуството. „За първи път всичко върви добре, Ева, не си търси белята“, помоли ме Мими, но аз приведох доводите, чути толкова пъти от устата на Уберто Наранхо, и отвърнах, че ние сме две отритнати същества, обречени да се борим за всяка троха, и че дори да строшим веригите, които ни сковават от деня на зачеването ни, пак ще останат стените на един по-голям затвор, не става дума да променяме условията на личния си живот, а цялото общество. Мими изслуша речта ми докрай и после проговори вече с мъжкия си глас и с решителност в жестовете, която никак не се връзваше с дантелата цвят сьомга по маншетите на пеньоара й и с буклите на дългата й коса.

— Всичко, което каза, е безкрайно наивно. Дори ако твоят Наранхо победи с революцията си, а това е малко вероятно, аз съм убедена, че не след дълго ще си разпаше пояса, както всички мъже, постигнали власт.

— Не е вярно. Той е различен. Не мисли за себе си, а за народа.

— Така е сега, защото му е широко около врата. Сега той е нелегален, заврял се е в джунглата, но я да го видим, ако беше на власт. Виж какво, Ева, хора като Наранхо не могат да осъществят коренни преобразования, те само променят донякъде правилата, но обхватът на действията си остава същият. Налагане отгоре, съперничество, алчност, репресии — това няма да изчезне.

— Щом той не може, тогава кой?

— Ти и аз например. Трябва да се промени душата на света. Ала къде ти, много вода има да изтече дотогава. Но виждам, че няма как да те разубедя, а и не мога да те оставя сама, затова ще дойда с теб в Зоологическата градина. На тоя глупак му трябва чертеж не на фабриката за униформи, а на затвора „Санта Мария“.

Последния път, когато я беше видял команданте Рохелио, тя се казваше Мелесио, имаше си всички атрибути на нормален мъж и работеше като учител по италиански в езикова школа. Въпреки че Мими се появяваше често по страниците на списанията и по телевизията, той не я позна, защото живееше в друго измерение, съвсем далеч от тия лекомислия, тъпчеше змии в гъсталаците и боравеше с огнестрелни оръжия. Бях му говорила неведнъж за приятелката си, но все пак той не очакваше да види до клетката на маймуните тая облечена в червено жена, чиято красота го зашемети и обърна с краката нагоре предразсъдъците му по този въпрос. Не, това не беше дегизиран педераст, а страхотна женска, пред която и на дракон би секнал дъхът.

Макар че беше невъзможно Мими да остане незабелязана, ние се постарахме да се прикрием сред тълпата, като се мотаехме между чужди деца и хвърляхме царевица на гълъбите — все едно че сме обикновено семейство, тръгнало на обичайната си неделна разходка. При първия опит на команданте Рохелио да теоретизира, тя го спря с едни от онези свои хапливи слова, които пазеше за извънредни случаи. Каза му ясно да се въздържи от речи, защото тя не била толкова наивна, колкото съм аз, че се съгласила да му помогне този път, за да го разкара от главата си колкото се може по-бързо и с надежда, че ще му теглят куршума и ще го пратят направо в ада, за да не продължава да ни трови живота, но че нямало да допусне на всичко отгоре да я поучава и да се мъчи да й втълпява кубинските си идеи, да върви на майната си, малко са й другите главоболия, нали, та да прибави към тях и тая чужда революция, той какво си въобразявал, пет пари не давала тя за марксизма и за тая пасмина брадати размирници, единствено искала да преживява мирно и тихо и дано му уври главата за това, защото иначе щяла да му го обясни другояче. После седна на една циментова пейка, проточи крака и се захвана да му чертае план с молив за вежди върху корицата на чековата си книжка.

Деветимата партизани, прехвърлени от форт „Ел Тукан“, се намираха в карцерите на „Санта Мария“. Заловени преди седем месеца, бяха издържали всички разпити, без те да сломят волята им да мълчат и желанието им да се върнат в планината, за да продължат борбата. Разискването в Конгреса ги изведе на първите страници във вестниците и ги извиси като герои в очите на студентите от университета, които облепиха целия град с позиви с техните лица.

— Повече и дума да не се чуе за тях — нареди Президента, осланяйки се на слабата памет на хората.

— Кажете на другарите, че ще ги освободим — нареди команданте Рохелио, осланяйки се на храбростта на своите хора.

От този затвор бе избягал един-единствен човек — френски бандит, който преди години успял по реката да доплава до морето на импровизиран сал върху надути трупове на кучета, но оттогава никой друг не се бил опитвал. Изнемощели от горещината, от глада, от епидемиите и от насилието, което понасяха във всеки миг от присъдите си, углавните затворници нямаха сили да прекосят двора, камо ли да си проправят път навътре из джунглата, дори да успееха да избягат, което само по себе си беше почти немислимо. Политическите също не можеха да го сторят, освен ако не успееха да отворят железните врати, да се справят с въоръжената с автомати охрана, да пресекат цялото здание, да прескочат стената, да преплуват пълноводната река сред рибите пираня и да се запромъкват през джунглата, при това с голи ръце и в състояние на крайно изтощение. Команданте Рохелио знаеше за тези огромни пречки, но заяви твърдо и невъзмутимо, че ще ги освободи, и никой от хората му не се усъмни, че ще изпълни обещанието си, най-малко пък деветимата затворени в карцерите. Щом успя да усмири първоначалната си ярост, му дойде наум, че може да ме използува като примамка, за да устрои капан на полковник Толомео Родригес.

— Може, стига да не му направите нещо лошо — казах аз.

— Става дума да го отвлечем, не да го убием. Ще се отнасяме с него като с госпожица, за да го разменим за другарите. Защо толкова те интересува тоя човек?

— За нищо… Предупреждавам те, че няма да е лесно да го хванете неподготвен — ходи въоръжен и има телохранители. Съвсем не е глупак.

— Предполагам, че не си води охрана, когато излиза с жена.

— Ти какво, искаш да легна с него, така ли?

— Не! От теб искам само да му определиш среща, където ти посочим и да го залисваш, докато дойдем ние. А ние ще дойдем веднага. Ще бъде чиста операция, без изстрели и шумотевици.

— Трябва да спечеля доверието му, а това не може да стане още от първия път, когато изляза с него. Нужно ми е време.

— Тоя Родригес май ти харесва… Бих се заклел, че ти се иска да спиш с него — опита се да се пошегува Уберто Наранхо, но гръмкият му тон трудно можеше да мине за шеговит.

Не отговорих, защото мисълта ми се отплесна. Какво пък, можеше да се окаже много интересно да съблазня Родригес, макар че всъщност не бях сигурна дали ще съм способна да го предам на враговете му, или, напротив, ще се опитам да го предпазя. Както казваше Мими, аз не бях подготвена идеологически за тази война. Усмихнах се неволно и май тази зле прикрита усмивка тутакси промени плановете на Уберто — той реши да се върне към първия вариант. Мими заяви, че това е равностойно на самоубийство, познавала системата за охрана, посетителите предизвестявали за пристигането си по радиото и ако щяла да идва група офицери — нали като такива искаше Наранхо да дегизира своите хора, то директорът би отишъл лично да ги посрещне на военното летище. И папата не би могъл да влезе в затвора, без да бъде подложен на проверка за самоличност.

— Тогава трябва да вкараме вътре оръжия за другарите — каза команданте Рохелио.

— Ти май не си с всичкия си — присмя му се Мими. — И по мое време щеше да е много трудно, защото претърсваха всекиго на влизане и на излизане, но сега е направо невъзможно, имат си уред за откриване на метали и дори да глътнеш оръжието, пак ще ти го намерят.

— Няма значение. Ще ги изведа на свобода, каквото ще да става.

В дните след срещата в Зоологическата градина той се виждаше с нас на различни места, за да уточняваме подробностите, а те все повече се множаха и все по-ясно показваха, че проектът е неразумен. Но нищо не можа да го разубеди. Побеждава онзи, който прояви по-голяма дързост, отвръщаше той, когато му сочехме опасностите. Аз направих план на фабриката за униформи, а Мими — на затвора, изчислихме движенията на часовите, отчетохме и най-дребните детайли, проучихме дори посоките на ветровете, светлината и температурата във всеки час от деня. В хода на подготовката Мими се зарази от въодушевлението на Уберто и престана да мисли за крайната цел, забрави, че става дума да се освобождават затворниците, и възприе цялата работа като някаква салонна игра. Увлечена, тя чертаеше планове, правеше списъци, измисляше стратегии, като пропускаше рисковете, защото вътрешно беше убедена, че всичко ще остане само в сферата на замислите и никога няма да се осъществи на практика, както толкова неща в националната ни история. Начинанието беше тъй дръзко, че заслужаваше да се увенчае с добър край. Заедно с още шестима партизани, избрани сред най-опитните и смелите, команданте Рохелио щеше да се установи на лагер при индианците в околностите на „Санта Мария“ Вождът на племето бе обещал да ги преведе през реката и да им показва пътя в джунглата. Готовността му за сътрудничество с тях се дължеше на това, че войската бе нахлула в селото му и бе оставила купища опожарени колиби, изтърбушени животни и изнасилени момичета. Щяха да установят връзка със затворниците чрез няколко индианци — прислужници в кухнята на „Санта Мария“. В уречения ден арестуваните трябваше да са готови да разоръжат няколко пазачи и да се доберат до плаца, където щяха да ги чакат команданте Рохелио и неговите хора, за да ги изведат на свобода. Най-уязвимата част от плана, както посочи Мими, без да е нужна особена опитност, за да се стигне до този извод, беше как партизаните ще успеят да се измъкнат от своите килии в карцера. Когато команданте Рохелио набеляза като краен срок следващия вторник, тя го погледна изпод дългите си ресници от косми на визон и в този момент се догади за първи път, че работата е сериозна. Решение с подобна значимост не можеше да се взема слепешката, така че тя извади своите карти, накара го да отсече колодата с лява ръка, нареди картите по установен от древноегипетската цивилизация ред и се зае да разчете посланието на свръхестествените сили, а през това време той я наблюдаваше със саркастична гримаса и мърмореше, че трябва да е полудял, за да повери успеха на подобно дело на това чудато създание.

— Не може да стане във вторник, а в събота — отсече тя, когато обърна „Магьосника“ и той излезе с главата надолу.

— Ще стане, когато аз кажа — отвърна той, ясно изразявайки мнението си за тая нелепост.

— Тук е указано в събота и е безсмислено да се противиш срещу пророчеството на картите.

— Във вторник.

— В събота следобед половината пазачи блудстват в публичния дом в Агуа Санта, а другата половина гледат бейзбол по телевизията.

Този довод наклони везните в полза на картогледачеството. И докато двамата се препираха какво и как ще е най-добре да се направи, аз изведнъж се сетих за Универсалната материя. Команданте Рохелио и Мими вдигнаха поглед от картите и се втренчиха изумено в мен. Така, без някога да съм мислила, че ще се занимавам с подобно нещо, аз се оказах в компанията на половин дузина партизани, заедно с които месех студен порцелан в една индианска колиба недалеч от къщата на турчина, където прекарах най-хубавите си юношески години.

Влязох в Агуа Санта с разнебитена кола с откраднати номера, карана от Негъра. Селото не се бе променило много, главната улица се беше поиздължила, виждаха се нови къщи, доста магазини и няколко телевизионни антени, но врявата на щурците, немилостивата задуха на жаркото пладне и кошмарът на джунглата, стигаща до самия път, си бяха все същите. Упорити и търпеливи, жителите му понасяха горещата влага и похабяващото въздействие на годините сред безмилостна растителност, която почти ги изолираше от останалата част на страната. По принцип не биваше да спираме там, целта ни беше индианското село на половината път от Агуа Санта до „Санта Мария“, но като видях къщите с керемидените им покриви, улиците, измити до блясък от последния дъжд, и жените, седнали в плетените си столове край вратниците, в паметта ми спомените оживяха с непреодолима сила и помолих Негъра да мине покрай „Бисерът на Ориента“ просто за да хвърля един поглед, пък ако ще да е само отдалеч. Толкова неща бяха съсипани през това време, толкова хора бяха измрели или бяха заминали, без да се сбогуват, че си представях магазина превърнат в непоправима вкаменелост, разнебитен от износеност и от лудориите на забравата, затова с изненада видях как изниква пред очите ми като непокътнат мираж. Фасадата му обновена, буквите на табелата прясно боядисани, на витрината — земеделски сечива, хранителни продукти, алуминиеви тенджери и два нови-новенички манекена с жълти перуки. Изглеждаше така преобразен, че не можах да се сдържа и слязох от автомобила, за да надникна през вратата. Вътрешността също беше обновена с модерен тезгях, но чувалите със зърнени храни, топовете евтини платове и бурканите с бонбони си бяха почти като едно време.

Риад Халаби правеше някакви сметки до касата, облечен в батистена гуаябера и затиснал устата си с бяла носна кърпа. Беше си същият, какъвто го бях съхранила в паметта си, нито минута не беше изтекла за него, непокътнат, какъвто понякога се запазва споменът за първата любов. Пристъпих плахо, разчувствана от същата нежност на моите някогашни седемнайсет години, когато седнах на коленете му, за да го помоля да ми подари една любовна нощ и да му предложа онази девственост, която моята Кръстница мереше с въже със седем възела.

— Добър ден… имате ли аспирин? — Нищо друго не ми дойде наум.

Риад Халаби не вдигна очи и не отмести молива от счетоводната си книга, само ми посочи с ръка другия край на помещението.

— Поискайте от жена ми — каза той, леко фъфлейки със заешката си устна.

Обърнах се, уверена, че ще съзра учителката Инес, превърнала се в съпруга на турчина, както много пъти си представях, че ще стане в крайна сметка, но не — видях момиче на не повече от четиринайсет години, нисичко, набито мургаво девойче с начервени устни и угоднически израз. Купих аспирина и си помислих, че преди години този човек ме беше отхвърлил, защото бях прекалено млада, а сегашната му жена тогава трябва да е била пеленаче. Кой знае каква участ щеше да ме е постигнала, ако бях останала до него, но в едно бях убедена — в леглото щеше да ме направи много щастлива. Усмихнах се на момичето с начервени устни съучастнически и едновременно завистливо и излязох оттам, без да разменя дори и един поглед с Риад Халаби. Все пак ми стана драго за него — изглеждаше добре. Оттогава съм запазила спомен като за бащата, какъвто всъщност бе за мен — този образ му подхожда далеч повече, отколкото образът на любовника за една-единствена нощ. Навън Негъра предъвкваше нетърпението си — това не влизаше в получените разпореждания.

— Да се омитаме. Команданте Рохелио каза, че никой не бива да ни вижда в това загубено село, където всички те познават — настоя той.

— Селото не е загубено. Знаеш ли защо се нарича Агуа Санта[1]? Защото си има извор, който измива греховете.

— Не ме будалкай.

— Вярно е, изкъпеш ли се в неговата вода, повече не чувстваш вина.

— Моля те, Ева, качвай се в колата и да се махаме оттук.

— Не бързай толкова, имам да свърша още нещо, но трябва да изчакаме да се стъмни, по-сигурно е…

Негъра ме заплаши, че ще ме остави насред шосето, но не можа да излезе наглава с мен — наумя ли си нещо, рядко бия отбой. От друга страна, моето присъствие беше крайно необходимо за освобождаването на затворниците, така че не само трябваше да отстъпи, ами дори му се наложи да копае дупка веднага щом се скри слънцето. Заведох го зад къщите до неравен терен, обрасъл с гъсталак, и му посочих една точка.

— Ще изровим нещо — казах му аз и той се подчини, защото предположи, че освен ако от жегата не ми се е размекнал мозъкът, това също трябва да влиза в плана.

Не се наложи да се бъхтим до изнемога — глинестата земя беше влажна и мека. На малко повече от половин метър дълбочина намерихме пакетче в плесенясала полиетиленова обвивка. Почистих го с крайчеца на блузата си и без да го отварям, си го сложих в чантата.

— Какво има вътре? — полюбопитства Негъра.

— Зестра.

Индианците ни посрещнаха в широка елипса, насред която гореше огън — единственият източник на светлина в плътния мрак на джунглата. Голям триъгълен покрив от клони и листа служеше за общ подслон, а под него висяха няколко хамака на различни равнища. Възрастните носеха по някаква дреха — навик, добит от досега със съседни села, но децата ходеха голи, защото във винаги просмуканите с влага платове се множаха паразити и растеше блед мъх, причинител на различни болести. Момичетата носеха цветя и пера зад ухото, една жена кърмеше детето си с едната гърда и кученце с другата. Загледах се в тези лица, потърсих собствения си образ във всяко от тях, но открих единствено кроткия израз на хора, обръгнали на всичко и лишени от отговори. Вождът пристъпи две крачки напред и ни поздрави с лек поклон. Вървеше изправен, имаше големи раздалечени очи, месести устни и подрязана като обла каска коса, с тонзура на темето, където с гордост бе оставил на показ белезите от много двубои с тояги. Веднага го познах — беше мъжът, който всяка събота водеше племето си да просят милостиня в Агуа Санта, който ме завари една сутрин седнала до трупа на Сулема, същият, който накара да уведомят Риад Халаби за нещастието и когато ме арестуваха, застана пред участъка и затропа по земята като предупредителен барабан. Искаше ми се да узная как се казва, но Негъра ми беше обяснил предварително, че такъв въпрос би бил груба проява на неучтивост — за тези индианци да се назовава, значи да се докосва сърцето, смятат за голямо прегрешение да се нарича непознат по име или да се допуска той да прави това, така че ще е по-добре да се въздържа от представяния, те могат да се изтълкуват зле. Вождът ме погледна и не даде израз на никакви чувства, но ми стана ясно, че и той ме е познал. Направи ни знак да го последваме и ни заведе в колиба без прозорци, миришеща на опърлени парцали. Мебелировката й се състоеше единствено от две ниски столчета, хамак и газена лампа.

По дадените ни указания трябваше да изчакаме останалата част от групата, която щеше да се присъедини към нас през нощта в уречения вторник. Попитах за Уберто Наранхо, защото си помислих, че няколко дни ще сме заедно, но никой нищо не можа да ми каже за него. Легнах в хамака, без да се събличам. Смущаваха ме непрекъснатата глъчка на джунглата, влагата, комарите и мравките, страхът, че змиите и отровните паяци ще полазят по въжетата или че са се спотаили из палмовия покрив и ще паднат отгоре ми, докато спя. Не можах да мигна. Часове наред се питах какво ме е довело там и не стигнах до никакъв извод, защото чувствата ми към Уберто Наранхо не ми се сториха достатъчен довод. Усещах се все по-далеч от времето, когато живеех само за скришните си срещи с него и кръжах като светулка около изплъзващ ми се огън. Май приех да участвам в подобна авантюра само за да се поставя на изпитание, да разбера дали като се включа в такава необичайна война, ще успея да се сближа отново с мъжа, когото някога обичах, без да му искам нещо. Но тази нощ бях сама, сгушена в гъмжащ от дървеници хамак, който миришеше на куче и на дим. Не действах и от политическа убеденост — вярно, бях приела целите на тази утопична революция и се трогвах от отчаяната смелост на шепата партизани, но вътрешно ми беше ясно, че те вече са победени. Не можех да се отърва от прокобата за обреченост, която се бе вселила в мен от известно време — смътно безпокойство, което се превръщаше в отделни изблици на просветление само когато бях пред Уберто Наранхо. Въпреки че в погледа му гореше въодушевление, аз виждах как около него се сключва кръгът на разгрома. За да правя впечатление на Мими, повтарях речите му, но всъщност съзнавах, че партизанското движение е невъзможен проект в тази страна. Не исках да си представям края на тези мъже и на техните мечти. Същата нощ, в безсънието си под навеса на индианците, ми домъчня. Температурата спадна и ми стана студено, тогава излязох и се свих до остатъците от огъня да доизкарам там нощта. Бледи, едва забележими лъчи се промъкваха през листака и усетих, както винаги, че луната ме успокоява.

На разсъмване чух как индианците се събуждат под общия покрив, още схванати в хамаците си, как приказват и се смеят. Някои жени тръгнаха за вода и децата им ги последваха, като подражаваха на крясъците на птиците и животните в гората. Щом се развидели, успях да огледам по-добре селото — шепа почернели колиби с пръстен цвят, грохнали от дъха на джунглата, заобиколени от парче обработена земя, където растяха юка, царевица и няколко банана, единственото имущество на племето, ограбвано поколения наред от чуждата алчност. Тези индианци, бедни колкото прадедите си от началото на американската история, бяха издържали на всичката бъркотия, предизвикана от колонизаторите, без да загубят напълно нравите, езика и боговете си. Някога са били горди ловци, сега бяха окаяни сиромаси, но дългата им несрета не бе изличила спомена за изгубения рай, нито вярата в легендите, които им обещаваха, че ще си го възвърнат. Още се усмихваха често. Имаха си няколко кокошки, две прасета, три лодки еднодръвки, риболовни принадлежности и тези рахитични насаждения, отстоявани срещу буренака с нечовешко усилие. Дните им минаваха в търсене на дърва и храна, в плетене на хамаци и кошове, някои дялкаха шарки върху стрели за продан на туристите край пътя. Сегиз-тогиз някой излизаше на лов и ако му се усмихнеше щастието, се връщаше с две-три проскубани птици или с дребен ягуар и ги раздаваше на своите, но сам не се докосваше до месото им, за да не обиди духа на плячката си.

Отидох с Негъра да се отървем от автомобила. Закарахме го до гъсталака и го бутнахме в бездънен дол, сред врявата на папагалите и на ядосаните маймуни, и го видяхме как се търкаля безшумно, заглушен от исполинските листа и виещите се лиани, и изчезва, погълнат от растителността, която се сключи върху дирята му, без да остави следа. В следващите часове пристигнаха един по един шестимата партизани, всички пеш и по различни пътища, с бодрия вид на хора, живели продължително в несгоди под открито небе. Бяха млади, решителни, спокойни и солидарни, имаха яки челюсти, орлови очи, загоряла от живота без покрив отгоре кожа, телата им бяха в белези. Говореха с мен само за най-необходимото, движенията им бяха отмерени, избягваха да пилеят енергия. Бяха скрили част от оръжията си и щяха да си ги приберат едва в момента на атаката. Воден от някакъв индианец, един от тях изчезна навътре в гората — щеше да застане на пост на брега на реката, за да наблюдава затвора с бинокъл. Други трима се запътиха в посока към военното летище, където трябваше да разположат експлозивите, следвайки указанията на Негъра. Останалите двама се заеха да организират всичко необходимо за оттеглянето. Всички си вършеха работата, без да се превземат и да натякват, сякаш това им беше обичайният занаят. Надвечер по пътеката се зададе джип и аз изтичах насреща му — исках най-сетне да дойде Уберто Наранхо. Бях мислила много за него с надежда, че няколко дни заедно биха могли да променят коренно връзката ни и ако нещата тръгнат добре, да ни върнат онази любов, която някога изпълни живота ми, а днес изглеждаше избледняла. И най-малко допусках, че ще съзра от колата да слиза Ролф Карле с раница и с камерата си. Погледнахме се объркано, защото никой не очакваше да види другия на това място и при тези обстоятелства.

— Какво правиш тук? — попитах аз.

— Идвам за новината — усмихна се той.

— За каква новина?

— Да хвана онова, което ще стане в събота.

— Виж ти… откъде знаеш?

— Команданте Рохелио ме помоли да го заснема. Властите ще се опитат да потулят истината и дойдох да видя дали ще мога да я разкажа. А ти защо си тук?

— За да меся.

Ролф Карле скри джипа и потегли с екипа си по стъпките на партизаните, които пред камерата покриваха лицата си с кърпи, за да не ги познаят по-късно. А аз междувременно се посветих на Универсалната материя. В полумрака на колибата, върху найлон, разстлан на пода от утъпкана пръст, смесих съставките така, както бях научила от господарката си югославянка. Към накиснатата във вода хартия прибавих равни части брашно и цимент, долях вода и се хванах да мачкам, докато получих гъста смес със сив цвят, като пепеляво мляко. Разточих я с бутилка пред внимателния поглед на вожда на племето и на няколко деца, които се обясняваха помежду си на своя напевен език, жестикулираха и се кривяха. Приготвих дебело жилаво тесто и с него обвих камъните, нарочно подбрани да са все с овална форма. За модел бе послужила ръчна граната на въоръжение в армията, триста грама тежина, десет метра действие, двайсет и пет обсег, тъмен метал. Наподобяваше малка зряла гуанабана[2]. Сравнена с индийския слон, мускетарите, барелефите от фараоновите гробници и други творби, изработени от югославянката от същия материал, фалшивата граната беше много проста. Въпреки това ми се наложи да направя няколко проби, защото отдавна не бях практикувала и вълнението замъгляваше разсъдъка и сгърчваше пръстите ми. Когато постигнах точните пропорции, пресметнах, че няма да има време да се направят гранатите, да се оставят да се втвърдят, да им се придаде цвят и да се изчака да засъхне лакът. Тогава ми хрумна да боядисам тестото, та да не се налага да правя това едва когато изсъхне, но щом го смесвах с боята, то губеше еластичност. Започнах да си мърморя през носа проклятия и да се чеша яростно там, където ме бяха изпохапали комарите, докато се разраних до кръв.

Вождът на индианците, който беше следил всеки етап от процеса с пределно любопитство, излезе от колибата и след малко се върна със стиска листа и глинена съдина. Клекна до мен и търпеливо задъвка листата. Правеше ги на кашица и ги плюеше в съда, а устата и зъбите му все повече почерняваха. После изстиска този бълвоч през парцал, получи тъмна мазна течност, като растителна кръв, и ми я подаде в паничката. Смесих изплютото с малко тесто и видях, че експериментът върши работа — като изсъхнеше, то добиваше цвят, подобен на този на оригиналната граната, и не променяше чудесните свойства на Универсалната материя.

Вечерта партизаните се върнаха, хапнаха с индианците малко варена риба и си легнаха в определената им колиба. Джунглата стана гъста и черна като храм, гласовете се снижиха и дори индианците говореха шепнешком. След малко дойде Ролф Карле и ме намери седнала пред още горящите цепеници, обхванала крака, със скрито между коленете лице. Отпусна се до мен.

— Какво ти е?

— Страх ме е.

— От какво?

— От шумовете, от тази тъмнина, от злите духове, змиите и тварите, от войниците, от онова, което ще направим в събота, и че могат да убият всички ни…

— И мене ме е страх, но не бих пропуснал това за нищо на света.

Хванах го за ръката, стиснах я и я задържах така няколко мига, кожата му беше топла и пак ми се стори, че го познавам отпреди хиляда години.

— Какви глупаци сме ние двамата! — опитах се да се изсмея.

— Разкажи ми някоя история, за да се разсеем — помоли Ролф Карле.

— Каква я искаш?

— Нещо, което не си разказвала на никого. Измисли я за мене…

— Имало едно време една жена, чийто занаят бил да разказва приказки. Обикаляла тя, където й очи видят и предлагала стоката си — разкази за приключения, за напрегната гонитби, за ужаси или за сладострастие, и не искала много, според разказа — и цената. Един августовски ден по пладне, както си стояла насред един площад, съзряла, че към нея пристъпва достолепен мъж, строен и корав като сабя. Той крачел уморено, с оръжие в ръка, целият покрит с праха на далечни краища, и когато спрял, тя усетила дъх на тъга и тутакси проумяла, че този човек идва от война. Самотата и насилието били вкарали железни отломки в душата му и го били лишили от способността да обича себе си. „Ти ли си онази, дето разказва приказки“, попитал другоземецът. „Да — отвърнала тя — на вашите услуги.“ Мъжът извадил пет жълтици и й ги сложил в ръката. „Тогава продай ми минало, защото моето е пълно с кръв и вопли и не ми върши работа, за да вървя с него в живота си, участвал съм в толкова битки, че в тях загубих дори името на майка си“, рекъл той. Тя не могла да му откаже, защото се уплашила, че чужденецът ще се строполи на площада и ще се превърне в шепа прах, както става в крайна сметка с всеки, който си няма хубави спомени. Накарала го да седне до нея и като съзряла очите му отблизо, съжалението й се преобразило в нещо съвсем друго и много й се приискало да го притисне в прегръдките си. Заговорила. Цял следобед и цяла нощ строила хубаво минало за този воин, като вложила в задачата големия си опит и силното чувство, което непознатият бил породил у нея. Дълго било словото й, защото поискала да му предложи съдба от роман и трябвало да измисли всичко, от раждането му до този ден, мечтите му, копнежите му и тайните му, живота на родителите и на братята му и дори географията и историята на неговата земя. Най-сетне се съмнало и при първия зрак на деня тя разбрала, че миризмата му на тъга се е изпарила. Въздъхнала, затворила очи и като почувствала, че духът й е празен като на новородено, проумяла, че в желанието си да му угоди му е отдала собствената си памет, вече не знаела кое е нейно и колко сега принадлежи на него, миналото на двамата се било сплело в една-единствена плитка. Била навлязла до дъно в собствената си приказка и вече не можела да си прибере обратно думите, но и не поискала да го стори и се отдала на насладата, че се слива с него в една и съща история…

Когато свърших да говоря, аз станах, отупах си дрехите от прахта и листата и отидох в колибата да полегна в хамака. Ролф Карле остана да седи край огъня.

Рано сутринта в петък дойде команданте Рохелио. Движеше се толкова безшумно, че дори кучетата не залаяха, когато влезе в селото, но неговите хора го усетиха, защото спяха с отворени очи. Отърсих се от вцепенението си от последните две нощи и излязох да го прегърна, но той ме спря с жест, доловим само за мен — имаше право, беше непристойно да се афишира интимност пред хора, които не бяха имали любов толкова отдавна. Партизаните го посрещнаха с грубовати шеги, тупаха го по рамото и можах да се убедя колко високо го ценят, защото от този момент напрежението спадна, сякаш неговото присъствие беше застраховка за живот за останалите. Носеше в куфар униформите, скатани и изгладени грижливо, пагоните, фуражките и уставните ботуши. Отидох за гранатата мостра и му я подадох.

— Добре — хареса я той. — Днес ще вкараме тестото в затвора. Детекторът за метали няма да го открие. Тази нощ другарите ще могат да си изработят оръжията.

— Ще съумеят ли да ги направят сами? — попита Ролф Карле.

— Да не би да си помислил, че сме пропуснали тази подробност? — засмя се команданте Рохелио. — Изпратихме им указанията и сигурно вече са си намерили камъни. Само трябва да ги увият и да ги оставят няколко часа да изсъхнат.

— Тестото трябва да се държи увито в найлон, за да не загуби влажност. Формата се придава с лъжица и после се оставя да се втвърди. Като изсъхне, потъмнява и става като метал. Дано не забравят да сложат фалшивите гривни, преди да се вкорави — обясних аз.

— В тази страна всичко е възможно, дори да се правят оръжия от тесто за баница. Никой няма да повярва на моя репортаж — въздъхна Ролф Карле.

Две момчета от селото се качиха в лодка еднодръвка, загребаха към затвора и предадоха една торба на индианците от кухнята. Между клончета банани, парчета юка и две-три питки кашкавал беше и Универсалната материя — с невинния си вид на суров хляб тя не привлякла вниманието на пазачите, свикнали да допускат внасянето на някои скромни храни. Междувременно партизаните обсъдиха още веднъж подробностите от плана и после помогнаха на племето да довърши приготовленията си. Семействата направиха вързопчета с мизерните си имущества, вързаха кокошките за краката, събраха провизиите и съдините си. Макар че не за първи път се местеха по принуда другаде в този край, над тях тегнеше отчаяние — бяха живели няколко години на тази поляна в джунглата, хубаво беше мястото, близо до Агуа Санта, до шосето и до реката. На другия ден щяха да напуснат парчетата си земя, защото, щом разкриеха съучастието им в бягството на затворниците, военните щяха да ги подложат на жестока разправа. И при по-дребни поводи те връхлитаха като страшна напаст върху индианските селища, погубваха цели племена и заличаваха всякакъв спомен за съществуването им под слънцето.

— Клетници… толкова са оредели вече! — казах аз.

— И те ще намерят своето място в революцията — заяви команданте Рохелио.

Но индианците не ги интересуваше нито революцията, нито каквото и да е друго нещо, идващо от омразната бяла раса, те дори не можеха да повторят тази толкова дълга дума. Не споделяха идеалите на партизаните, не вярваха на обещанията им и не проумяваха подбудите им. И ако бяха приели да им съдействат в този план, чийто обхват не можеха да осмислят, то бе, защото войската беше техен враг и сега им се откриваше възможност да си отмъстят поне за малка част от многобройните оскърбления, които тя им бе нанасяла дълги години. Вождът на племето разбра, че дори ако се държат настрани, армията ще ги набеди, че са отговорни, защото селото им се намираше много близо до затвора. Нямаше да им дадат възможност да обясняват, така че, щом и без друго щяха да изтърпят последствията, то нека да е за добро дело. Щеше да помогне на тези брадати мълчаливци, които поне не крадяха храната им и не опипваха дъщерите им, и после щеше да избяга с хората си. Няколко седмици предварително реши накъде ще се запътят, при това все навътре в гъсталака, с надежда, че непроходимата растителност ще задържи настъплението на войската и ще им даде убежище още за някое време. Така е било петстотин години — преследване и изтребление.

Команданте Рохелио прати Негъра с джипа да купи две ярета. Вечерта насядахме с индианците около огъня, изпекохме животните на жарта и отворихме няколко бутилки ром, запазени за тази последна вечеря. Стана хубаво изпращане въпреки безпокойството, пропило атмосферата. Пихме с мярка, момчетата изпяха няколко песни, а Ролф Карле предизвика възхищение с някои фокуси и с моменталните снимки на апарата си — апарат чудо, способен да изплюва за минута образите на смаяните индианци. Накрая двама души се застягаха да застанат на пост, а останалите отидохме да почиваме, защото ни чакаше тежка задача.

В единствената свободна колиба, осветявана от мъждукащата в ъгъла газена лампа, партизаните се настаниха на пода, а аз в хамака. Бях си представяла, че в тези часове ще бъда насаме с Уберто, никога не бяхме прекарвали заедно цяла нощ, но така стана по-добре — близостта на момчетата ме успокои и най-сетне успях да надмогна страховете си, да се отпусна и да задремя. Сънувах, че правя любов, като се люлея на люлка. Виждах коленете и бедрата си сред дантелените и тафтените волани на някакви жълти фусти, сетне се извисявах назад, реех се във въздуха и съзирах долу възбудата на очакващия ме мъж. Люлката застиваше за миг горе, аз вдигах лице към небето, което беше станало пурпурночервено, и после се спусках бързо надолу, към мъжа. Отворих уплашено очи и се намерих обгърната от топла мъгла, чух смущаващите звуци на реката надалеч, глъчката на нощните птици и гласовете на животните в дъбравата. Грапавата тъкан на хамака жулеше гърба ми през блузата и комарите ме мъчеха, но не можах да се помръдна, за да ги разпъдя, бях замаяна. Отново потънах в тежък сън, цялата в пот, и този път сънувах, че плавам в тясна лодка и че съм прегърнала някакъв мъж с лице, покрито с маска от Универсална материя, той ме вземаше при всеки пристъп на вълните и ме правеше цялата в цицини, в отоци, жадна и щастлива, лудешки целувки, вещания, песента на тази измамна джунгла, златен зъб, даден като израз на любов, чувал гранати, които избухваха безшумно и осяваха въздуха с блещукащи насекоми. Събудих се стресната в полумрака на колибата и в първия миг не ми стана ясно къде се намирам и какво означава това изтръпване, което усещах в корема си. Не ми се яви, както друг път, призракът на Риад Халаби, да ме гали някъде отдалеч в паметта ми, а силуетът на Ролф Карле — той седеше на пода насреща ми, с опрян на раницата гръб, със скръстени на гърдите ръце, вгледан в мен. Не успях да различа чертите му, но видях блясъка на очите и на зъбите му, когато ми се усмихна.

— Какво става? — прошепнах аз.

— Същото, което и на теб — отвърна той също тихо, за да не събуди другите.

— Аз май сънувах…

— Аз също.

Излязохме безшумно, запътихме се към малката площадка насред селото и седнахме до умиращите въглени на огъня. Заобикаляше ни неуморният шепот на джунглата, осветяваха ни бледите лунни лъчи, които се прокрадваха през листака. Не проговорихме, не се докоснахме, изобщо не се опитахме да заспим. Зачакахме заедно съботното утро.

Когато започна да се развиделява, Ролф Карле отиде за вода, за да свари кафе. Аз станах на крака и се разкърших, тялото ми ме болеше, сякаш ме бяха били, но най-сетне се чувствах успокоена. Тогава видях, че панталоните ми са изцапани с червеникаво петно, и това ме изненада, от много години не ми се беше случвало, почти го бях забравила. Усмихнах се доволно, защото разбрах, че вече няма да сънувам Сулема и че тялото ми е преодоляло страха от любовта. Докато Ролф Карле духаше жарта, за да разпали огъня, и окачваше кафеника на кука, аз отидох в колибата, извадих от чантата си чиста блуза, раздрах я на ивици, за да ги използувам като превръзки, и се запътих към реката. Върнах се с мокри дрехи, с песен на уста.

В шест сутринта всички бяха готови за този съдбовен ден в нашия живот. Сбогувахме се с индианците и видяхме как поемат мълчаливо, отвеждат децата си, свинете си, кокошките си, кучетата си, вързопчетата си и изчезват в гъсталака като колона от сенки. Отзад останаха само онези, които щяха да помогнат на партизаните да прекосят реката и щяха да ги водят при оттеглянето през джунглата. Ролф Карле бе един от първите, които тръгнаха — с камера в ръка и с раница на гърба. Другите мъже също заминаха, всеки по задачите си.

Уберто Наранхо се сбогува с мен с целувка по устата, целомъдрена и сантиментална целувка, „пази се много, иди си право вкъщи и гледай да не привличаш вниманието върху себе си, не се безпокой, всичко ще мине добре, кога ще се видим ли, ще трябва да се скрия за известно време, не ме чакай“, още една целувка и аз му се хвърлих на врата и го притиснах силно, отърках лице о брадата му, с влажни очи, защото казвах „сбогом“ и на страстното чувство, свързвало двама ни толкова години. Качих се в джипа, където Негъра ме чакаше със запален мотор, за да ме заведе на север, в едно далечно село, там щях да взема автобуса за столицата. Уберто Наранхо ми махна и двамата се усмихнахме едновременно. „Мой най-добър приятелю, дано не те сполети нещастие, много те обичам“, промълвих аз, уверена, че и той шепне същото с мисълта, че е хубаво да разчитаме един на друг и винаги да сме си наблизо, за да си помагаме и да се закриляме, мирно и кротко, защото в нашата връзка бе настъпил обрат и тя най-сетне си бе намерила мястото, където винаги е трябвало да бъде, с мисълта, че бяхме двама приятели, свидни един за друг и леко прегрешили в кръвосмешение брат и сестра. „Пази се много“, „и ти“, повторихме.

Целия ден пътувах. Облъска ме този клатушкащ се автобус, който подскачаше по неравен път, направен за тежки камиони и прояден до скелета от дъждовете, те отваряха дупки в асфалта и в тях си правеха свърталище змиите боа. На един завой растителността внезапно се разтвори във ветрило от невъзможни зелени оттенъци и на дневната светлина стана бяла, за да се открие съвършената илюзия на Двореца на бедните, заплавал във въздуха на петнайсет сантиметра от земята. Шофьорът спря автобуса, а ние, пътниците, вдигнахме ръце към гърдите си и не посмяхме да дишаме в кратките секунди, докато трая вълшебството, преди да се стопи полека. Изчезна Дворецът, джунглата се върна на мястото си, денят отново доби обичайната си прозрачност. Шофьорът запали мотора и ние си седнахме по местата, замаяни от очарованието. Никой не проговори до столицата, където пристигнахме след дълги часове — всеки търсеше смисъла на това видение. И аз не можах да го разтълкувам, но то ми се стори почти естествено, защото го бях виждала преди години от камионетката на Риад Халаби. Тогава бях полузаспала и той ме разтърси, когато нощта бе огряна от светлините на Двореца, двамата слязохме и се затичахме към видението, но сенките го обгърнаха, преди да успеем да го достигнем. Не можех да откъсна мисълта си от онова, което щеше да се случи в пет часа следобед в затвора „Санта Мария“. Усещах нетърпим натиск в слепоочията и проклинах тая своя нездрава психика, която ме измъчваше с най-лоши предчувствия. „Дано да успеят, дано да успеят, помогни им“, помолих майка си, както правех винаги във възлови моменти, и установих още веднъж, че духът й е твърде своенравен — понякога тя ми се явяваше без предизвестие и страшно ме изплашваше, но в случаи като сегашния, когато я виках по спешност, не даваше никакъв знак, че ме е чула. От пейзажа и от смазващата жега в паметта ми изплуваха моите седемнайсет години, когато пътувах по същия маршрут с куфар нови дрехи, с адреса на един девически пансион и с току-що направеното откритие — насладата от физическата близост. В онези часове реших да поема съдбата си в свои ръце и оттогава много неща ми бяха минали през главата, имах чувството, че съм живяла няколко живота, че съм ставала на дим всяка нощ и че всяка сутрин съм се раждала отново. Помъчих се да заспя, но лошите предчувствия не ме оставяха на мира и дори миражът на Двореца на бедните не успя да премахне от устата ми вкуса на сяра. Веднъж Мими изследва моята интуиция по мъглявите указания от наръчника на Махариши и заключи, че не бивало да се осланям на нея, защото никога не предсказвала важни неща, а само дребни случки, и когато ми предстояло нещо наистина значимо, то винаги идвало изневиделица. Мими доказа, че способностите ми като врачка са дотолкова зачатъчни, та е безпредметно да смятам, че може да ми влязат в работа. „Направѝ така, че всичко да мине добре“, отново се помолих аз на майка си.

Пристигнах у дома в събота вечерта с ужасен вид, потна и прашна, с такси, което ме докара от автогарата до къщната врата, като мина покрай осветения от английски фенери парк, Клуба на вилната зона с редиците му палми, тежките резиденции на милионери и посланици, новите сгради от стъкло и метал. Бях на друга планета, на необозримо разстояние от едно индианско село и от няколко младежи с трескави очи, решени да се сражават на смърт с бутафорни гранати. Като съзрях, че всички прозорци у дома светят, за миг се паникьосах — реших, че полицията ме е изпреварила, но преди да успея да се обърна кръгом, Мими и Елвира ми отвориха. Влязох като автомат и се сринах в едно кресло, искаше ми се всичко това да става в приказка, излязла от помрачения ми мозък, да не е вярно, че в същия този час Уберто Наранхо, Ролф Карле и другите са може би мъртви. Огледах стаята, сякаш я виждах за първи път, и ми се стори по-уютна от всякога с безстилието от мебели, с крайно съмнителните ми предци, закрилящи ме от окачените по стените рамки, и с балсамираната пума в един ъгъл — все така свирепа въпреки всичките неволи и тревоги от най-различно естество, които й бяха минали през главата за половин век съществуване.

— Колко е хубаво, че съм тук… — отрони ми се от душата.

— Какво, по дяволите, стана? — попита ме Мими, след като ме огледа, за да провери дали съм наред.

— Не зная. Аз ги оставих заети с подготовката. Бягството беше предвидено за около пет часа̀, преди да вкарат затворниците в килиите. Тогава трябваше да започнат безредици на плаца, за да се отвлече вниманието на охраната.

— Значи вече щяха да са го обявили по радиото или по телевизията, но не са казвали нищо.

— И по-добре. Ако ги бяха убили, вече щеше да се знае, но ако са успели да избягат, правителството ще си мълчи, докато умува как да преиначи новината.

— Тези дни бяха ужасни, Ева. Не можах да работя, разболях се от страх, представях си, че си арестувана, убита, ухапана от змия, изядена от пираните. Дяволите да го вземат тоя Уберто Наранхо, защо ли се забъркахме в тая лудост! — извика Мими.

— Ох, птиченце, като те гледам сега, в лицето си като ястреб. Аз съм старомодна, не обичам безредиците, каква работа има момиче в мъжки разправии, викам. Не ти ли дадох разрязани на кръст лимони, за да не си вземеш белята? — въздъхна Елвира, докато се суетеше из къщи, разнасяше кафе с мляко, приготвяше банята и чисти дрехи. — Да вземеш да се натопиш хубаво във ваната с вода с липов цвят, че да се отърсиш от страховете.

— По-добре ще е да си взема един душ, бабо… Новината, че пак ми е дошла менструацията след толкова години, зарадва Мими, но Елвира не откри никакъв повод за радост, мръсна работа било то и слава Богу, че вече е прескочила възрастта, когато и тя имала такива смущения, по-добре щяло да е хората да снасяха яйца като кокошките. Извадих от чантата си пакета, изровен в Агуа Санта, и го сложих на скута на моята приятелка.

— Какво е това?

— Твоята зестра. Да ги продадеш и да се оперираш в Лос Анджелис, та да можеш да се омъжиш.

Мими махна изцапаната с пръст обвивка и отвътре се показа кутия, проядена от влагата и от термитите. Напъна капака и като го отвори, на полата й се изсипаха скъпоценностите на Сулема, искрящи като току-що почистени, златото — по-жълто отпреди, изумруди, топази, гранати, перли, разхубавени от нова светлина аметисти. Тези украшения, нищожни в моите очи, когато ги държах едно време на слънце в двора на Риад Халаби, сега изглеждаха като подарък от халиф в ръцете на най-красивата жена в света.

— Откъде открадна това? Не те ли научих на уважение и на съвест, птиченце? — ужасена промълви Елвира.

— Не съм ги откраднала, бабо. Насред джунглата има град от чисто злато. От злато е плочникът по улиците, от злато — керемидите на къщите, от злато — каруците на пазара и скамейките по площадите, от злато са и зъбите на всички жители. Там децата играят с разноцветни камъни като тези.

— Няма да ги продам, Ева, ще ги използвам. Операцията е идиотщина. Отрязват ти всичко и после ти правят дупка на жена от парче черво.

— Ами Аравена?

— Обича ме такава, каква го съм.

Елвира и аз едновременно въздъхнахме с облекчение. За мен цялата тая работа беше страхотна касапница, чийто краен резултат може да бъде единствено подражателска гавра с природата, а на Елвира пък мисълта да се обезобрази архангел й се струваше направо светотатство.

В неделя много рано, когато още спяхме, на пътната врата се позвъни. Елвира стана, замърмори сърдито и отиде да види кой е. Видяла навън някакъв небръснат мъж, повлякъл раница, с черна машинария на рамо и с лъснали зъби на лицето, потъмняло от прах, умора и слънце. Не познала Ролф Карле. Мими и аз се появихме в този момент по нощници и беше излишно да задаваме въпроси, защото усмивката му беше достатъчно красноречива. Идваше да ме вземе, беше решил да ме скрие, докато се успокоят духовете, защото смяташе твърдо, че бягството ще предизвика верижна реакция с непредвидими последици. Боеше се, че някой от селото може да ме е видял и че ще ме познае — онова момиче, което преди години е работило в „Бисерът на Ориента“.

— Разправях ти аз, че не бива да се забъркваме в такива каши! — занатяква Мими, неузнаваема без бойния си грим.

Облякох се и си приготвих куфарче с малко дрехи. На улицата чакаше колата на Аравена, той услужил с нея на Ролф рано тази сутрин, когато Ролф отишъл у тях и му предал няколко рулона филм и най-невероятната новина през последните години. Негъра, който го довел дотам, после откарал джипа със задача да се отърве от него, за да не могат да тръгнат по следите на собственика му. Директорът на Националната телевизионна компания не беше свикнал да става в ранна доба и когато се разсънил, изпил половин чаша уиски, запалил първата си пура за деня и после седнал да умува какво да направи с онова, което му били тикнали в ръцете, но Ролф не го оставил да размишлява надълго и нашироко и му поискал ключовете от колата, защото неговата работа още не била приключила. Аравена му ги дал със същите думи, които каза Мими: „Не се забърквай в каши, момче.“ „Вече се забърках“, отвърнал му Ролф.

— Умееш ли да шофираш, Ева?

— Изкарах курс, но нямам практика.

— Направо ми се затварят очите. В този час няма движение, карай бавно и хвани пътя за Лос Алтос, към планината.

Поуплашена, аз седнах зад волана на този кораб, тапициран с червена кожа, улучих стартера с несигурни пръсти, запалих мотора и потеглихме с придърпвания. Преди да минат и две минути, моят приятел вече спеше и не се събуди, докато не го разтърсих два часа по-късно, за да го попитам в каква посока да тръгна на един разклон. Така пристигнахме тази неделя в Колонията.

Бюргел и Руперт ни посрещнаха с безцеремонна и шумна любвеобилност, тя явно си им беше присъща, и веднага се заловиха да приготвят банята за племенника, който, въпреки че си бе подремнал в колата, имаше окаяния вид и израз на оцелял при земетресение. Ролф Карле се киснеше в нирвана от топла вода, когато дотърчаха двете братовчедки — те горяха от любопитство, защото той за първи път се появяваше в тази къща с жена. Трите се срещнахме в кухнята и половин минута се проучвахме, мерихме и оценявахме, отначало с естествено недоверие, а после най-добронамерено — от една страна две налети руси госпожи с бузи като плод, с везаните велурени поли, с колосаните блузи и дантелените престилки, които носеха, за да впечатляват туристите, от друга — аз, далеч не толкова ловяща окото. Братовчедките бяха такива, каквито си ги бях представяла по описанието на Ролф, макар и десет години по-възрастни, и ми стана драго, че в неговите очи продължаваха да се радват на вечно юношество. Те май от пръв поглед разбраха, че стоят пред съперница, и трябва да са се учудили, че съм толкова различна от тях — може би щяха да се почувстват поласкани, ако Ролф беше избрал тяхно подобие, но тъй като и двете са добронамерени, свалиха гарда на ревността и ме приеха като сестра. Отидоха да доведат децата си и ме представиха на мъжете си — едри добряци, миришещи на декоративни свещи. После помогнаха на майка си да приготви гощавката. След малко, седнала на масата и заобиколена от това здраво племе, с кутре — бъдещо полицейско куче — в краката и с парче свински бут със сладки картофи в устата, аз се почувствах толкова далеч от затвора „Санта Мария“, от Уберто Наранхо и от гранатите от Универсална материя, че когато включиха телевизора, за да видим новините, и един военен разказа подробности около бягството на деветимата партизани, ми се наложи да се напрегна, за да проумея думите му.

Потен и притеснен, директорът на затвора заяви, че нападението е извършила терористична група с вертолети, въоръжена с базуки и автомати, а същевременно в самото изправително заведение престъпниците обезвредили охраната, като си послужили с ръчни гранати. Застана с показалка в ръка пред чертеж на сградата и поясни как са действали участниците от момента, когато напуснали килиите си, до укриването си в джунглата. Не можа да обясни как са се сдобили с оръжията и как те не са били засечени от уредите за откриване на метали — все едно че с магическа пръчка се появили в ръцете им. В събота в пет часа следобед, когато ги извеждали до клозета, те размахали гранатите пред охраната и я заплашили, че ако не се предаде, ще ги взривят и всички ще хвръкнат във въздуха. Според изявленията на директора, бледен от безсъние и небръснат втори ден, нарядът в този сектор оказал смела съпротива, но нямал изход и сложил оръжие. Тези доблестни стражи на родината — сега настанени във Военната болница със забрана да приемат посетители, най-малко пък журналисти, били нападнати изневиделица, ранени и после затворени в килия, така че не успели да вдигнат тревога. В същото време съучастници на бегълците предизвикали безредици сред затворниците на плаца, а пълчищата подривни елементи извън стените прерязали електрическите проводници, взривили площадката за кацане на летището на пет километра оттам, прекъснали шосето, по което можели да се притекат на помощ моторизираните части, и откраднали патрулните катери. После прехвърлили алпинистки въжета с куки през стените, закачили въжени стълби и ето оттам избягали задържаните, завърши разказа си офицерът с трепереща в ръката му показалка. Смени го говорител с високопарен глас, който увери, че това очевидно е дело на международния комунизъм, заплашен е мирът на континента, властите не ще си дадат покой, докато не заловят виновните и не открият съучастниците им. Накрая на новината бе предадено кратко съобщение — генерал Толомео Родригес бил назначен за главнокомандуващ на въоръжените сили.

Вуйчо Руперт отпи глътка бира и преди да отпие втора, каза, че би трябвало да изпратят всички тия партизани в Сибир, „там да ги видим дали ще им хареса, някой някога да е прескачал Берлинската стена към страната на комунистите, ами все скачат към другата, бягат от червените, ами докъде са я докарали в Куба, там и тоалетна хартия нямат и да не ми разправят бабини деветини за здравеопазването, образованието, спорта и тъй нататък щуротии, защото в крайна сметка те не вършат никаква работа, когато трябва да си избършеш задника“, изломоти той. Ролф Карле ми смигна — по-добре да се въздържаме от коментари. Бюргел смени канала, за да види поредния епизод от сериала, прекъснал в най-критичния момент предната вечер, когато коварната Алехандра остана да дебне през открехнатата врата Белинда и Луис Алфредо, които се целуваха страстно, „така трябва я, сега показват целувките отблизо, по-рано си беше чиста измама, влюбените се гледаха, хващаха си ръцете и тъкмо когато щеше да започне най-хубавото, ни показваха луната, колко ли луни ни се е налагало да понасяме, а мене ми се щеше да видя какво става по-нататък, брей, я вижте, Белинда си мърда очите, аз си мисля, че май всъщност не е сляпа“. За малко не й разказах подробностите от сценария, репетиран толкова пъти с Мими, но за щастие се сдържах — защо да й разбивам илюзиите. Двете братовчедки и съпрузите им продължиха да зяпат телевизия, докато децата спяха по креслата, а навън падаше вечерта, кротка и свежа. Ролф ме хвана за ръка и ме изведе да се поразходим.

Тръгнахме по кривите улици на това чудновато село от друг век, врязало се в един хълм на тропика, с невероятно чистите си къщи, с цветните си градини, с витрините си с часовници с кукувичка, с мъничкото си гробище с наредени в съвършена симетрия гробове, цялото сияйно и недействително. Спряхме на един завой на последната улица, за да погледаме небесния свод и светлините на Колонията, разстлала се в краката ни по склоновете на хълма като широк килим. Когато престанаха да се чуват стъпките ни по тротоара, ми се стори, че сякаш съм попаднала в току-що роден свят, където още не е създаден звукът. За първи път слушах тишината. Дотогава в живота ми имаше шумове, понякога почти недоловими, като шепота на призраците на Сулема и Камал или мълвежа на джунглата призори, друг път оглушителни, като радиоапаратите в кухните в моето детство. Изпитах същата възбуда, каквато ме обземаше, когато правех любов или измислях приказки, и ми се прииска да пленя това нямо пространство и да го запазя като съкровище. Вдъхнах мириса на боровете и се отдадох на тази нова наслада. Най-сетне Ролф заговори, омаята се разпръсна и остави у мен същото разочарование, което изживях като дете, когато шепа сняг ми се разтопи в ръцете и стана на вода. Той ми разказа своята версия за случилото се в затвора „Санта Мария“ — една част успял да заснеме, останалото научил от Негъра.

В събота следобед директорът и половината охрана се намирали в публичния дом в Агуа Санта, Мими не се беше излъгала, и били толкова пияни, че като чули взрива на летището, помислили, че е Нова година, и дори не си вдигнали гащите. Междувременно Ролф се приближил към островчето в една пирога със скрита под купчина палмови листа камера, а когато засвирила сирената, команданте Рохелио и хората му, до един в униформи, се явили на главния вход, след като прекосили реката с лодка, отнета от часовите на пристана. Началствата ги нямало там, за да дадат разпореждания, и никой не ги спрял, защото посетителите имали вид на офицери с високи чинове. В същия час затворниците получавали в килиите си единственото ядене за деня през отвор в железните врати. Един от тях се заоплаквал от страшни болки в корема, „умирам, помощ, отровили са ме“, и веднага другарите му, всеки от своята килия, се присъединили към виковете му, „убийци, убийци, погубват ни“. Двама надзиратели влезли да накарат болния да млъкне и го заварили с гранати в ръцете и с такава решителност в очите, че не посмели да гъкнат. Команданте Рохелио извел другарите си и съучастниците от кухнята — без нито един изстрел, без насилие и без бързане, и ги превозил в същата лодка до другия бряг. Там, водени от индианците, те се запромъквали през джунглата. Ролф заснел с телеобектив каквото могъл и после се спуснал надолу по реката до мястото, където трябвало да се срещне с Негъра. Когато двамата пришпорили джипа към столицата, военните още се суетели и не били взели решение да блокират шосето и да започнат гонитбата.

— Радвам се за момчетата, но не ми е ясно за какво могат да ти послужат филмите, щом има цензура и всичко това е забранено да се показва.

— Ще го покажем — каза той.

— Ти знаеш каква е нашата демокрация, Ролф, раздухва се антикомунизъм и той служи като предлог, за да се ограничават свободите. Сега няма повече свобода, отколкото по времето на Генерала…

— Ако ни забранят да предадем новината, както направиха с клането в Оперативния център, ще разкажем истината в следващия сериен филм по телевизията.

— Какви ги приказваш?

— Новият ти сериал ще започне да се излъчва веднага щом свърши тая глупост със сляпото момиче и милионера. Трябва да го нагодиш така, че да включиш в сценария партизанското движение и нападението на затвора. Аз имам цял куфар филми за въоръжената борба. Много от кадрите могат да ти влязат в работа.

— Никога няма да допуснат…

— След двайсет дни има избори. Следващият президент ще се опита да създаде впечатление за либералност и няма да се изсилва с цензурата. Във всеки случай винаги може да се заяви, че това е измислено, и тъй като един сериал е далеч по-популярен от осведомителния бюлетин, всички ще научат какво стана в „Санта Мария“.

— Ами аз? Полицията ще ме попита откъде съм узнала всичко това.

— Няма да те закачат, защото би означавало да признаят, че казваш истината — отвърна Ролф Карле. — А като стана дума за истории, още се мъча да разгадая смисъла на приказката за онази жена, дето продава минало на един воин…

— Още ли си блъскаш главата с нея? Абе виждам аз, че си човек с бавни реакции…

Президентските избори протекоха спокойно и ведро, сякаш упражняването на гражданските права беше отколешна традиция, а не повече или по-малко скорошно чудо. Победи кандидатът на опозицията, както беше предрекъл Аравена, чийто политически усет съвсем не се беше притъпил с възрастта, напротив, беше се изострил. Скоро след това Алехандра умря при автомобилна катастрофа, а Белинда си възвърна зрението и се омъжи, увита в метри и метри бял тюл и увенчана с фалшиви диаманти и портокалови цветчета от восък, за главния любовник Мартинес де ла Рока. Страната въздъхна дълбоко и с облекчение — голямо изпитание на търпението се бе оказало за хората да понасят злочестините на тая двойка всеки ден в течение на почти цяла година. Но Националната телевизионна компания не даде отдих на зрителите и веднага започна да излъчва моя нов сериал, който в прилив на сантименталност озаглавих „Болеро“ — в памет на песните, придали живец на часовете в детството ми и на толкова мои приказки. Публиката бе слисана още от първия епизод и в следващите не смогна да се опомни от смайване. Май никой не разбра накъде бие тая шантава история, бяха свикнали със сцени на ревност, козни, амбиции или поне девственост, ала нищо такова не се появи на екраните им и те заспиваха всяка нощ с душа, смутена от върволица отровени индианци, балсаматори в инвалидни колички, обесени от учениците си учители, министри, които ходят по голяма нужда в кресла от епископски плюш, и други ужасии, които не се поддаваха на никакъв логически анализ и не се подчиняваха на познатите закони на сериала, предназначен за най-широк кръг зрители. Но въпреки първоначално предизвиканото объркване „Болеро“ набра скорост и дори не след дълго някои съпрузи започнаха да се прибират рано по домовете си, за да видят поредния за деня епизод. Правителството предупреди господин Аравена, преназначен на поста си заради своя авторитет и хитростта си на стара лисица, да съблюдава морала, благоприличието и патриотизма, поради което ми се наложи да съкратя някои леко безнравствени занимания на Госпожата и да премълча откъде и от какво бе започнал Бунтът на курвите, но останалото бе запазено почти непокътнато. На Мими бе поверена важна роля — тя представи себе си толкова сполучливо, че стана най-популярната актриса в бранша. За славата й допринесе и смущението относно нейната природа — като я виждаха, зрителите отказваха да повярват в мълвата, че някога е била мъж, а съвсем пък, че още е мъж в някои подробности от анатомията си. Намериха се хора, които приписаха нейния успех на любовната й връзка с директора на телевизионния канал, но тъй като нито един от двамата не се захвана да я опровергава, клюката издъхна от естествена смърт.

Аз пишех по една нова глава всеки ден, погълната напълно от света, който създавах с вездесъщото могъщество на думите, превърната в многолико същество. Превъплъщавах се до безкрайност, виждах отражението си в множество огледала, живеех безбройни животи, говорех с много гласове. Образите станаха толкова истински, че се появиха в къщата всички едновременно, без да спазват хронологическия ред на историята, живите заедно с мъртвите, и всеки понесъл всичките си възрасти, така че докато момиченцето Консуело срязваше гръкляните на кокошките, имаше и една Консуело жена, която разпускаше косите си, за да разтуши един умиращ, Уберто Наранхо ходеше из гостната по къси панталони и мамеше наивници с риби без опашка и изведнъж се появяваше на втория етаж с калта от войната по ботушите си на команданте, Кръстница пристъпваше, поклащайки пищните си бедра, и срещаше себе си, със закърпена шия и без зъби, унесена в молитва на терасата пред косъм от главата на папата. Всички се мотаеха из стаите и всяваха смут във всекидневната шетня на Елвира — тя направо линееше от разправии с тях и от оправяне на безредието като след вихрушка, което оставяха след себе си. „Ох, птиченце, разкарай тия лунатици от кухнята, до гуша ми дойде да ги разгонвам с метлата“, вайкаше се тя, но щом ги видеше вечерта да изпълняват ролите си на екрана, въздишаше гордо. И в крайна сметка ги прие като членове на общото ни семейство, към което се числеше и тя.

Дванайсет дни преди да започнат снимките на епизодите за партизанското движение, получих призовка от Министерството на отбраната. Не разбрах защо ме викат в еди-коя си канцелария, вместо да изпратят за мен няколко агенти от политическата полиция с характерните им черни коли, но не казах нито дума на Мими или на баба, за да не ги изплаша, и не можах да предупредя Ролф, който беше в Париж — снимаше първите преговори за мир във Виетнам. Бях чакала това злокобно известие, откакто изработих гранатите от Универсална материя преди месеци, и в дъното на душата си предпочитах да посрещна последствията веднъж завинаги, за да се освободя от онова смътно безпокойство, което усещах по кожата си като сърбеж. Покрих пишещата машина, подредих изписаните листове, облякох се с гнетящото чувство на човек, който си пробва саван, навих си косата на кок и излязох от къщи, след като махнах за раздяла на оставащите зад гърба ми духове. Стигнах до сградата на министерството, качих се по двойно мраморно стълбище, минах през бронзирани врати, охранявани от часови с кичури пера на шапките, и показах документите си на един разсилен. Един войник ме поведе по постлан с килим коридор, минахме през врата с национален герб, гравиран в дървото, и се озовах в помещение с драперии и кристални лампи. На стъклописите на прозореца беше изобразен Христофор Колумб, застинал за вечността с единия крак на американския бряг, а с другия — в лодката си. Тогава съзрях генерал Толомео Родригес зад махагонова маса. Едрата му фигура се очертаваше в контражур между екзотичната растителност на Новия свят и ботуша на конкистадора. Познах го веднага, защото ми се зави свят и тутакси се стъписах, при все че трябваше да минат няколко секунди, докато очите ми се приспособят и успея да различа неговите котешки очи, дългите му ръце и съвършените му зъби. Той стана, поздрави ме със свойствената си леко високопарна любезност и ме покани да седна в едно от креслата. Разположи се до мен и накара една секретарка да поднесе кафе.

— Помните ли ме, Ева?

Как мога да го забравя, нали не беше минало много време от единствената ни среща и нали поради сътресението, което този човек предизвика у мен, напуснах фабриката и започнах да си изкарвам прехраната със съчиняване на истории. Първите минути отидоха в баналности, аз седях на крайчеца на седалището и държах чашата с несигурна ръка, а той, отпуснат, ме наблюдаваше с неразгадаем израз. След като изчерпахме темите за светски разговор, и двамата замълчахме. Паузата ми се стори непоносима.

— Защо ме извикахте, господин генерал? — попитах най-сетне аз. Не успях да се сдържа.

— За да ви предложа сделка — каза той и веднага се захвана да ме уведомява, все с поучителен тон, че разполага с пълни сведения за почти целия ми живот, като се започне от изрезките от вестниците по повод смъртта на Сулема и се стигне до уликите за отскорошната ми връзка с Ролф Карле, оня полемичен кинематографист, когото органите за сигурност също били взели на мушка. Не, не ме заплашвал, напротив, бил мой приятел, по-право мой ревностен почитател. Бил прегледал сценария на „Болеро“, където се появявали между другото биещи на очи подробности във връзка с партизанското движение и с онова злополучно бягство на арестанти от затвора „Санта Мария“. — Дължите ми обяснение, Ева.

Много ми се прииска да седна със свити колене на коженото кресло и да обхвана лице с две ръце, но останах както си бях, загледах се прекалено втренчено в шарката на килима и така и не намерих в обширния си архив от фантазии нищо подходящо, за да отвърна. Ръката на генерал Толомео Родригес докосна едва-едва рамото ми, нямало защо да се боя, вече ми бил казал, нещо повече, нямало да се намесва в работата ми, мога да продължа със своя сериал, дори не възразявал срещу онзи полковник от сто и осми епизод, толкова приличащ на самия него, смял се, като го чел, а образът не бил лош, доста приличен бил, виж, със свещената чест на въоръжените сили трябвало много да внимавам, с това шега не бива. Имал само една забележка, както заявил на директора на Националната телевизионна компания при неотдавнашната им среща — трябвало да се внесат промени в тоя циркаджилък с оръжията от тесто и да се избегне всякакво споменаване на публичния дом в Агуа Санта, който не само излагал охраната и ръководството на изправителното заведение, а и бил напълно неправдоподобен. Правел ми услуга, като нареждал да се внесе подобна промяна. А, да, и нещо друго, сериалът щял да спечели много, ако се добавят няколко убити и ранени и от двете страни, това би допаднало на зрителите и се избягвала недопустимата шутовщина при пресъздаването на толкова сложни и сериозни теми и събития.

— Онова, което предлагате, би било по-драматично, но истината е, че партизаните са избягали, без да се упражни насилие, господин генерал.

— Виждам, че сте по-добре осведомена от мене. Няма да обсъждаме военни тайни, Ева. Надявам се, че не ще ме принудите да взема мерки, вслушайте се в съвета ми. Позволете ми да ви доверя между другото, че се възхищавам от работата ви. Как я вършите? Как пишете, искам да кажа?

— Правя каквото мога… Действителността е заплетено кълбо, не смогваме да я премерим или да я разгадаем, защото всичко става в едно и също време. Докато вие и аз говорим тук, зад гърба ви Христофор Колумб измисля Америка и същите тези индианци, които го посрещат на стъклото на прозореца, още са голи в джунглата, на няколко часа път от вашия кабинет, и ще продължат да си бъдат голи и след сто години. Аз се мъча да си проправя път в този лабиринт, да сложа малко ред в целия този хаос, да направя съществуването по-поносимо. Когато пиша, разказвам живота такъв, какъвто би ми се искало да бъде.

— Откъде черпите идеите си?

— От нещата, които се случват, и от други, случили се, преди аз да се родя, от вестниците, от хорските приказки.

— И от филмите на Ролф Карле, предполагам.

— Вие не ме извикахте, за да говорим за „Болеро“, господин генерал, кажете ми какво искате от мен.

— Имате право, сериалът вече бе обсъден с господин Аравена. Повиках ви, защото партизанското движение е разгромено. Президентът възнамерява да сложи край на тази борба, която нанася толкова вреда на демокрацията и струва толкова скъпо на страната. Скоро ще обяви план за умиротворяване и ще предложи амнистия на онези партизани, които сложат оръжие и проявят готовност да спазват законите и да се включат в обществото. Мога да ви съобщя предварително още нещо — президентът смята да легализира комунистическата партия. Не одобрявам тази мярка, трябва да призная, но не е моя работа да противодействам на решенията, взети от изпълнителната власт. Предупреждавам ви обаче, че въоръжените сили никога няма да позволят чужди интереси да насаждат вредни идеи сред народа. Ще защитаваме с живота си идеалите на основоположниците на отечеството. С две думи, ние правим единствено по рода си предложение на партизаните, Ева. Вашите приятели ще могат да се върнат към нормален живот — заключи той.

— Моите приятели?

— Имам предвид команданте Рохелио. Мисля, че мнозинството от хората му ще се възползуват от амнистията, ако я приеме той, затова искам да му обясня, че това е достоен изход, единствената му възможност, друга няма да му дам. Необходимо е някой доверен нему човек да установи контакт между двама ни и този човек можете да сте вие.

За първи път от началото на разговора го погледнах в очите и не отместих поглед — бях убедена, че генерал Толомео Родригес е изгубил разсъдък, ако смята, че ще вкарам собствения си брат в капана, „по дяволите, как се обръща съдбата, нали неотдавна Уберто Наранхо поиска от мен да направя същото с теб“, помислих си аз.

— Виждам, че не ми се доверявате… — промълви той, без да отклонява поглед.

— Не проумявам за какво ми говорите.

— Моля ви, Ева, заслужавам поне да не ме подценявате. Запознат съм с вашата дружба с команданте Рохелио.

— Тогава не искайте това от мен.

— Моля ви да го сторите, защото става дума за честна сделка, на тях може да спаси живота, а на мен ми спестява време, но разбирам съмненията ви. В петък президентът ще оповести тези мерки пред страната, надявам се тогава да ми повярвате и да проявите готовност да сътрудничите за доброто на всички, особено на тези терористи, чийто единствен избор е да се смирят или да умрат.

— Те не са терористи, а партизани, господин генерал.

— Наричайте ги както искате, това не променя факта, че са извън закона, и аз разполагам с всички средства, за да ги разгромя, но вместо да сторя това, ето, хвърлям им спасителен пояс.

Приех да си помисля, като прецених, че така се сдобивам със срок. За миг ми мина през ум споменът за Мими — как проучва положението на планетите по небосвода или тълкува пророчеството на картите, за да предскаже бъдещето на Уберто Наранхо — „винаги съм казвала, че това момче ще свърши или като магнат, или като бандит“. Не успях да потисна усмивката си — астрологията и хиромантията може би и този път не грешаха. Изведнъж пред очите ми се мярна мигновена гледка — в Конгреса на републиката команданте Рохелио води от плюшеното си кресло същите битки, в които се сражаваше сега с пушка в планината. Генерал Толомео Родригес ме изпрати до вратата и на сбогуване задържа ръката ми.

— Допуснах грешка с вас, Ева. Месеци наред очаквах с нетърпение да ми се обадите, но аз съм много горд човек и винаги държа на дадената дума. Заявих, че няма да оказвам натиск върху вас, и не съм оказвал, но сега се разкайвам.

— Имате предвид Ролф Карле ли?

— Предполагам, че това е временно.

— А аз се надявам да бъде завинаги.

— Нищо не е завинаги, момиче, само смъртта.

— А и аз се мъча да живея живота си такъв, какъвто бих искала да бъде… като роман.

— Значи няма смисъл да се надявам?

— Боя се, че няма, но все пак ви благодаря, че сте толкова галантен към мен, генерал Родригес. — И като се повдигнах на пръсти, за да се поизравня с воинския му ръст, аз го целунах леко по бузата.

[1] В превод от испански — Света̀ вода. — Б.пр. ↑

[2] Тропически плод. — Б.пр. ↑

Финал

Моята диагноза се потвърди — Ролф Карле е с бавни реакции в някои отношения. Толкова бърз, когато трябва да улови образ с камерата си, този човек се оказва твърде непохватен пред собствените си чувства. За повече от трийсет години съществуване се бе научил да живее в самота и упорито държеше да отстоява навиците си въпреки нравоученията, възхваляващи предимствата на семейното огнище, които се опитваше да му втълпи в главата вуйна му Бюргел. Може би заради това толкова късно долови, че нещо се е променило, откакто ме чу да разказвам онази история, приседнала до краката му сред копринени възглавнички.

След бягството от „Санта Мария“ Ролф ме остави при вуйчо си и вуйна си в Колонията и още същата вечер се върна в столицата, защото не можеше да отсъства при суматохата, която се развихри в цялата страна, когато радиостанциите на партизаните започнаха да предават гласовете на избягалите — те издигаха революционни лозунги и се подиграваха на властите. Капнал от умора, недоспал и гладен, в следващите четири дни той интервюирал всички лица, свързани със случая — от съдържателката на публичния дом в Агуа Санта и сваления директор на затвора до самия команданте Рохелио, който успя да се появи за двайсет секунди на телевизионните екрани с петолъчка на черната си барета и с покрито с кърпа лице, преди предаването да прекъсне поради технически неизправности, както бе казано. В четвъртък извикали Аравена в Президентския дворец и изрично го предупредили да обуздае екипа си от репортери, ако иска да остане на своя пост. „Не е ли чужденец тоя Карле?“ — „Не, ваше превъзходителство, приел е наше поданство, ето документите му.“ — „Хм, да, но все пак му обърнете внимание да не се меси в неща, засягащи вътрешната сигурност, защото може да съжалява за това.“ Директорът извикал своя любимец в кабинета си, затворил се с него за пет минути и в резултат на тази среща Ролф още същия ден се върна в Колонията с безпрекословно нареждане да остане там, да излезе от обращение, докато затихнат опяванията по негов адрес.

Влязъл в просторната дървена къща, още незапълнена от туристи за уикенда, и поздравил шумно както винаги, но не се оставил вуйна му да натъпче в устата му първото парче точено и кучетата да го оближат от глава до пети. Веднага излязъл да ме потърси, защото от няколко седмици един призрак с жълти фусти го измъчвал насън, изкушавал го, изплъзвал му се, изгарял го, издигал го на седмото небе мигове преди разсъмване, когато той успявал да го прегърне след няколко часа буйна гонитба, и го карал да се къса от яд, когато се събуждал сам, изпотен, зовящ. Трябвало това глупаво смущение най-сетне да се назове по име. Намери ме седнала под един евкалипт, уж пишех сценария си, но всъщност поглеждах с крайчеца на окото към него. Обърнах се под такъв ъгъл към ветреца, че да раздвижи плата на роклята ми, а следобедното слънце да ми придаде ведър и кротък вид, съвсем различен от този на хищната самка, което го бе измъчвала нощем. Долових, че няколко минути ме наблюдава отдалеч. Май най-сетне реши, че е крайно време да престане със заобикалките, и, предполагам, че се накани да ми изложи вижданията си с пределна яснота, в рамките на свойствените за него правила на учтивост. Пристъпи с едри крачки и ме целуна, както става в сантименталните романи, както аз от цял век очаквах да направи и както описвах преди минута срещата на своите герои в „Болеро“. Използвах близостта, за да го подуша незабелязано, и така установих мириса на своя човек. Тогава разбрах защо от първия път си помислих, че го познавам отпреди. В крайна сметка всичко се свеждаше до простия факт, че съм намерила своя мъж, след като толкова дълго го бях търсила навсякъде. Изглежда, и той доби подобно впечатление и навярно стигна до сходен извод, макар и с известни резерви, като се има предвид рационалният му темперамент. Продължихме да се галим и да си шепнем ония думи, които само нововлюбените дръзват да споменават, защото все още не могат да бъдат обвинени, че робуват на предразсъдъка на тривиалността.

Докато се целувахме под евкалипта, слънцето залезе, започна да се стъмва и температурата спадна рязко, както винаги става вечер из тия планини. Тогава тръгнахме, левитирайки, да провъзгласим добрата вест за нашата новооткрита любов. Руперт тутакси отиде да извести дъщерите си, а после слезе в избата, за да потърси своите бутилки отлежало вино, докато Бюргел, толкова силно развълнувана, че бе запяла на майчиния си език, се захващаше да кълца и да нарежда съставките на възбуждащото блюдо, а на двора започваха да щуреят кучетата — първите, доловили нашите радостни вибрации. Сложиха масата за голяма гощавка, с празничните сервизи и прибори, фабрикантите на свещи, вътрешно успокоени, вдигнаха тост за щастието на бившия съперник, а двете братовчедки отидоха с шушукане и смехове да разбухат дюшека и да поставят свежи цветя в най-хубавата стая за гости — същата, където преди години бяха вземали първите си несръчни уроци по сладострастие. Когато семейната вечеря приключи, Ролф и аз се оттеглихме в приготвената за нас стая. Влязохме в просторно помещение, със запалена камина с акациеви цепеници и с високо легло, покрито с най-проветрения дюшек на света и оградено с увиснала от тавана мрежа против комари, бяла като було на младоженка. Тази нощ и всички следващи нощи се любихме с безкраен плам, докато дървенията из къщата доби сияйния блясък на златото.

А след това просто се обичахме известно време, време в границите на разумното, докато обичта постепенно се изхаби и се разпадна на фъндъци.

Или може би нещата не станаха така. Може би имахме щастието да се натъкнем на изключителна любов и на мене не ми се наложи да измислям това, а само да го облека празнично, за да пребъде в паметта, съгласно принципа, че е постижимо да сътвориш действителността такава, за каквато си копнял. Поувлякох се например, като казах, че нашият меден месец бе нещо невиждано, че нравите в това оперетно село и природният ред се преобърнаха с главата надолу, уличките се смутиха от въздишки, гълъбите свиха гнезда в часовниците с кукувички, за една нощ цъфнаха кестените на гробището и кучките на вуйчо Руперт се разгониха, без да им е време. Написах, че през тия благословени седмици времето се разтегли, завинти се в себе си, обърна се като кърпичка на фокусник и стигна на Ролф Карле, с разбита на пух и прах церемониалност и с пораснало до немай-къде самочувствие, за да прогони кошмарите си и отново да запее песните на своето юношество, а на мен, за да танцувам танца с корема, научен в кухнята на Риад Халаби, и да разкажа, сред смехове и глътки вино, много приказки, включително някои с щастлив край.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.